ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 716/2265/25
провадження № 22-ц/822/888/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
Виконавчий комітет Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2026 року,
головуюча в суді першої інстанції суддя Вайновська О. Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Просив суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку. У цьому будинку зареєстровані відповідачі (його племінник та його невістка) разом зі своїми малолітніми дітьми. У серпні 2025 року позивач зняв відповідачів з реєстрації за місцем проживання. Однак зняти з реєстрації малолітніх дітей у позасудовому порядку через органи місцевого самоврядування не вдалося, оскільки їхнє виселення не може відбуватися без згоди обох батьків, якщо не порушені права дітей.
Позивач вказує, що відповідачі разом зі своїми дітьми вже понад 2,5 роки фактично не проживають у спірному будинку, виїхали за кордон на постійне місце проживання і повертатися не планують. Вони не беруть жодної участі в утриманні господарства, не оплачують комунальні послуги та не роблять поточних ремонтів.
Посилаючись на норми ЦК України, ЖК України та Закон України «Про охорону дитинства», позивач наголошує, що право користування житлом малолітніх дітей є похідним від прав їхніх батьків. Оскільки відповідачі втратили право користування майном позивача, їхні діти також не можуть бути самостійними суб`єктами цього права. Реєстрація дітей у будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своєю власністю. Тому він просить суд усунути ці перешкоди шляхом визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2026 року у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовлено
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а місце проживання малолітніх дітей (2019 та 2023 років народження) у спірному будинку було правомірно визначено за згодою їхніх батьків.
Суд вказав, що через свій вік малолітні діти не можуть самостійно обирати місце проживання, тому сам факт їх непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування ним. Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що малолітні діти або їхні батьки набули право власності або право постійного користування іншим житлом.
Також суд констатував недоведеність позивачем факту відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. З огляду на введений в Україні воєнний стан, тимчасове перебування дітей разом із батьками за межами України задля забезпечення їхньої безпеки, фізичного та психологічного здоров`я визнається судом обґрунтованою та поважною причиною, оскільки зазначене може забезпечити якнайкращі інтереси дітей.
Суд також врахував позицію органу опіки та піклування, який через перебування родини за кордоном не зміг зібрати достатньо інформації для надання висновку щодо доцільності такого виселення.
З огляду на зазначене, та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, постановленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту непроживання відповідачів (батьків та їхніх малолітніх дітей) понад один рік без поважних причин. Зауважує, що суд висунув надмірні вимоги до доказування точної дати вибуття, безпідставно відхиливши показання свідків, які підтвердили кількарічну відсутність родини, та не надавши належної оцінки акту обстеження житлових умов.
Стверджує, що суд помилково кваліфікував проживання родини за кордоном як тимчасове.
Підкреслює, що відповідачі тривалий час не підтримують жодного зв`язку зі спірним житлом і не надали суду жодних доказів щодо наміру повернутися, а сам факт останнього перетину ними кордону 2 вересня 2025 року не спростовує їхнього попереднього тривалого непроживання за місцем реєстрації.
Також апелянт вважає, що суд застосував принцип «найкращих інтересів дитини» суто формально. На його думку, збереження «паперової» реєстрації малолітніх дітей у будинку, де вони фактично не проживають, не приносить їм користі, оскільки вони постійно мешкають із батьками за кордоном, але при цьому істотно обмежує і порушує права власника (позивача) на вільне розпорядження своїм майном.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 березня 2008 року (а. с. 9, 10).
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 05 серпня 2025 року №530, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 14).
Позивач звертався до Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області з заявою про зняття з реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 членів сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_5 (а. с. 15).
У відповідь на це звернення, 25 листопада 2025 року позивач отримав відповідь, що зняття з місця реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання здійснюють їх батьки, інші законні представники або інші особи за їх згодою (а. с. 16).
На даний час в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Батьки малолітніх – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є відповідачами у справі, зняті з реєстрації у вказаному житловому будинку за заявою власника, що підтверджується даними домової книги (а. с. 11-13).
На виконання ухвали Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 січня 2026 про витребування висновку органу опіки та піклування, виконавчий комітет Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області повідомив, що за наявною у органу інформацією малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_5 разом з батьками виїхали за кордон, а тому для формування висновку про доцільність чи недоцільність визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в якому вони зареєстровані, інформації недостатньо (а. с. 56-58).
З витребуваної судом першої інстанції інформації про перетин кордону відповідачами та їх дітьми вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , востаннє перетнули державний кордон України у напрямку виїзд 02 вересня 2025 (а. с. 65).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Звертаючись із позовом у цій справі ОСОБА_1 вказував на те, що реєстрація місця проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_5 у належному йому на праві власності житловому будинку створює перешкоди у вільному розпорядженні відповідним майном.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини не здійснюється за заявою власника житла, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини (частина друга статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).
Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється виключно за заявою власника житла та не потребує згоди на те зареєстрованої особи.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У цій справі ОСОБА_1 позов про визнання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом, пред`явив до їхніх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі).
Щодо цього колегія суддів звертає увагу на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
За змістом частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, за усталеним висновком Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц відповідно, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
З урахуванням визначеного позивачем предмета спору (визнання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням), матеріально-правовий спір щодо втрати відповідного права виник безпосередньо між власником майна (позивачем) та малолітніми дітьми, які є носіями права користування житлом і чиє право позивач просить припинити у судовому порядку.
З огляду на характер спірних правовідносин, саме малолітні діти є суб`єктами, за рахунок яких позивач має намір задовольнити свої позовні вимоги. Відповідно, саме діти є належними відповідачами у цій справі.
З матеріалів справи вбачається, що малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність – здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі.
Цивільне процесуальне представництво – це такі юридичні відносини, за якими одна особа – представник – виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції – захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво).
Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників.
У частині першій статті 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі).
Відповідно до частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (частина третя статті 154 СК України).
Тобто здійснювати захист прав дитини, в тому числі у судах, у першу чергу покликані її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (стаття 47, частина перша статті 59 ЦПК України).
Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси.
ОСОБА_5 та ОСОБА_5 можуть бути учасниками справи, зокрема відповідачами, але в силу віку не можуть самостійно реалізовувати свої процесуальні права. Їх інтереси, у разі пред`явлення до них позову, за загальним правилом повинні представляти батьки (законні представники) – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які однак у цьому випадку не набуватимуть статусу відповідачів у справі.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цивільне процесуальне законодавство розмежовує процесуальний статус сторони у справі (відповідача), якою може бути малолітня дитина, та статус її законного представника (батьків), які лише можуть діяти в інтересах дитини та від її імені.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом не до малолітніх дітей, а безпосередньо до їх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як до самостійних відповідачів.
Батьки малолітніх дітей вже були зняті з реєстрації, не претендують на право користування спірним житлом і не є носіями того права, яке просить припинити позивач. Отже, вони не є учасниками спірних матеріальних правовідносин щодо права користування житлом їхніми дітьми, а тому є неналежними відповідачами.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Як послідовно вказує Велика Палата Верховного Суду (зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20), пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від належного відповідача. Якщо позов пред`явлено до особи, яка не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин, суд відмовляє у позові до такого відповідача, не вдаючись до оцінки заявлених вимог по суті.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та в порушення норм процесуального права вирішив спір по суті заявлених вимог до неналежних відповідачів, а тому рішення суду слід змінити виклавши його мотивувальну частину відповідно до змісту цієї постанови.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його (пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене вище, заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2026 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
Ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину заочного рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2026 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині заочне рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 20 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Ігор ЛИСАК