ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року
м. Київ

справа № 759/16993/24
провадження № 61-15411св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання іпотеки припиненою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .
18 березня 2021 року між сторонами укладено договір позики, який посвідчений нотаріально, за умовами якого він отримав від відповідача у позику 2 629 040 грн, що за комерційним курсом продажу доларів США в Акціонерному товаристві «Перший акціонерний міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») є еквівалентом 94 400 дол. США.

В забезпечення виконання договору позики від 18 березня 2021 року між позивачем, як іпотекодавцем, та відповідачем, як іпотекодержателем, 18 березня 2021 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами цього договору, іпотекодержатель зобов`язаний прийняти виконані зобов`язання за основним договором та протягом 14 календарних днів після повного повернення суми позики за основним договором зняти заборону відчуження предмету іпотеки та припинити обтяження іпотекою та обтяження забороною відчуження нерухомого майна, вилучивши відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

10 січня 2024 року Святошинським районним судом міст Києва ухвалено рішення у справі № 759/8814/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 89 572 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «ПУМБ» на дату здійснення боржником платежу; пеню у розмірі 704 894,24 грн; 3 % річних у розмірі 4 964,14 грн; інфляційні витрати у розмірі 7 903,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн, а також судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 13 956,80 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 37 000 грн.

10 червня 2024 року Київським апеляційним судом прийнято постанову, якою апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лобача І. А. у справі № 759/8814/23 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені, інфляційних втрат, моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині стягнення 3 % річних та судових витрат змінене, зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних з 4 964,14 грн до 1 875,76 грн, зменшено суму судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , які складаються із судового збору з 13 956,80 грн до 10 895,70 грн, та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, з 37 000 грн до 30 040,30 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 12 347,16 грн.

Позивач зазначав, що він та треті особи, на яких ним за попередньою домовленістю було покладено обов`язок з часткового погашення боргу за договором позики, здійснили платежі на користь відповідача шляхом перерахування (внесення через касу банківської установи) коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «ПУМБ», для погашення заборгованості за договором позики і відшкодування витрат ОСОБА_2 відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києві від 10 січня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23, що підтверджується копіями квитанцій.

Таким чином, станом на 17 липня 2024 року основний борг за договором позики в розмірі гривневого еквіваленту 89 572,00 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «ПУМБ» на дату здійснення платежу і три проценти річних за договором позики у розмірі 1 875,76 грн сплачені відповідачу. Відшкодовані останньому і витрати, що складалися з судового збору у розмірі 10 895,70 грн і витраті, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, у розмірі 30 040,30 грн.

Оскільки основне зобов`язання за договором позики припинилося 17 липня 2024 року - у дату повернення відповідачу (позикодавцю) останньої частини позики та сплату трьох процентів річних відповідно до судового рішення у справі № 759/8814/23, то зобов`язання за договором іпотеки, яке є похідним від основного зобов`язання за договором позики, припинилося також 17 липня 2024 року.

В свою чергу, відповідач після отримання всієї суми позики та трьох процентів річних за договором позики, не вжив жодних заходів щодо припинення обтяження іпотекою і обтяження забороною відчуження нерухомого майна, яке є предметом за договором іпотеки, та під час проведення переговорів відмовив позивачу у вчинені вказаних дій, чим порушив статтю 4 Закону України «Про іпотеку», статтю 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та пункту 4.3 договору іпотеки, наслідком чого стало звернення позивача до суду з цим позовом для захисту своїх прав, як власника квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:
визнати іпотеку такою, що припинена за договором іпотеки від 18 березня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. і зареєстрованим в реєстрі за № 238;

зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка була накладена на підставі Договору іпотеки від 18 березня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. і зареєстрованим в реєстрі за № 238;

виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 41058638 від 18 березня 2021 року про заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 ;

виключити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку від 18 березня 2021 року № 41059162 нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання іпотеки припиненою, суд першої інстанції вказав на те, що згідно зі статтею 527 Цивільного кодексу (далі - ЦК України), боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто. Оскільки належних та допустимих доказів виконання позивачем рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 суду не надано, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для припинення іпотеки за укладеним 18 березня 2021 року між позивачем та відповідачем договором.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання іпотеки такою, що припинена, задоволено. Визнано іпотеку такою, що припинена за договором іпотеки від 18 березня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. і зареєстрованим в реєстрі за № 238.
Знято заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка була накладена на підставі договору іпотеки від 18 березня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. та зареєстрованим в реєстрі за № 238.
Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 41058638 від 18 березня 2021 року про заборону на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .
Виключено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку № 41059162 від 18 березня 2021 року нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному розмірі 10 658,56 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, у розмірі 50 000,00 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що стороною відповідача не заперечується факт сплати заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 18 березня 2021 року, підтвердженої судовими рішеннями у справі № 759/8814/23, частково самим боржником ОСОБА_1 та третіми особами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції та заперечення відповідача про те, що судові рішення у справі № 759/8814/23 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором позики від 18 березня 2021 року мав особисто виконати ОСОБА_1 апеляційним судом відхилено, оскільки пунктом 8.4 договору позики від 18 березня 2021 року визначено, що сторони договору погодили, що зобов`язання позичальника за цим договором не є нерозривно пов`язаними з особою позичальника та можуть бути виконані, як позичальником самостійно, так і будь-якою третьою особою (у тому числі спадкоємцями позичальника).
Ні рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23, ні постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 зміни в положення договору позики від 18 березня 2021 року, зокрема в пункт 8.4, не вносилися. Цими судовими рішеннями лише підтверджено факт невиконання ОСОБА_1 умов договору позики від 18 березня 2021 року у строки, визначені ним, та визначено остаточну суму заборгованості за вказаним договором позики.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року у цій справі, то додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року також підлягає скасуванню, як похідне.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У грудні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження. 

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/1853/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц та постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на порушення норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що зобов`язання перед кредитором виконано третіми особами, а не самим боржником, у зв`язку з чим відбувся перехід прав кредитора до третіх осіб, а не припинення зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції не врахував правових наслідків виконання грошового зобов`язання третіми особами відповідно до частин першої та третьої статті 528 ЦК України, яка передбачає, що у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою, до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

Також поза увагою апеляційного суду залишились обставини щодо форми, в якій повинна відбуватися заміна кредитора у зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою у відповідності до пункту 4 частини першої статті 512 ЦК України.

Вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що виразилось у невизначенні суб`єктного складу сторін, зокрема, не залучено співвідповідачами осіб, які виконали зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики.

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 подав клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року.

У січні 2026 року від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , надійшла заява щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правової допомоги на стадії касаційного розгляду справи. В якій просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 40 000,00 грн та 9 689,60 грн судового збору.

У лютому 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_8 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Крім того, у відзиві зазначає попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи в суді касаційної інстанції та повідомляє, що докази на підтвердження розміру судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення касаційним судом.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано зі Святошинського районного суду міста Києва матеріали справи № 759/16993/24. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року.

20 березня 2026 року матеріали справи № 759/16993/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. та зареєстрований в Реєстрі за № 237, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у позику в розмірі 2 629 040,00 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 94 400,00 дол. США, за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «ПУМБ» на дату укладання цього договору.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, того ж дня, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. та зареєстрований в реєстрі за № 238, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного іпотечного договору на предмет іпотеки, на належну позивачу на праві власності квартиру, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н. О. зареєстровано іпотеку та заборону на відчуження нерухомого майна.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 89 572 дол. США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «ПУМБ» на дату здійснення боржником платежу; пеню у розмірі 704 894,24 грн; 3 % річних у розмірі 4 964,14 грн; інфляційні витрати у розмірі 7 903,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, а також судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 13 956,80 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 37 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лобача І. А. у справі № 759/8814/23 задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені, інфляційних втрат, моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині стягнення 3 % річних та судових витрат змінене, зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 3 % річних з 4 964,14 грн до 1 875,76 грн, зменшено суму судових витрат, які складаються із судового збору з 13 956,80 грн до 10 895,70 грн, та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, з 37 000 грн до 30 040,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 347,16 грн.

Зазначені судові рішення у встановленому порядку набрали законної сили.

Судом також встановлено, що 26 червня 2024 року ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», було перераховано кошти в сумі 299 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення суду від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики), що підтверджується копією квитанції № 205486210 (а. с. 58).

27 червня 2024 року ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 299 999,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № 205560941 (а. с. 59).

28 червня 2024 року ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 90 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № 205695439 (а. с. 60).

01 2024 року ОСОБА_6 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 212 264,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № АМС6-ТКХТ-6С9М-Х87А (а. с. 61).
01 липня 2024 року ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ» перераховано кошти в сумі 1 500 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією платіжної інструкції кредитового переказу № 7687547 (а. с. 62).

02 липня 2024 року ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 299 999,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № 206095856 (а. с. 63).

02 липня 2024 року ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 299 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення суду від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики), що підтверджується копією квитанції № 206063113 (а. с. 64).

03 липня 2024 року ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 98 200,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № 206169345 (а. с. 65).

11 липня 2024 року ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 350 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією платіжної інструкції кредитового переказу № 77769480 (а. с. 66).

16 липня 2024 року ОСОБА_7 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 54 110,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією платіжної інструкції кредитового переказу № Е83Е-РН21- РЕА1-1Р71 (а. с. 67).

16 липня 2024 року ОСОБА_7 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 70 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією платіжної інструкції кредитового переказу № 0.0.3765739820.1 (а. с. 68).

17 липня 2024 року ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 100 000,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № МН0А-А33Р-0821-4ЕМ6 (а. с. 69).

17 липня 2024 року ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», перераховано кошти в сумі 87 264,00 грн, в призначенні платежу вказано «на виконання Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копією квитанції № ЕЕС1-05Р3-196В-МОАЕ (а. с. 70).

31 липня 2024 року АТ «ПУМБ» листом № КНО-56.4.4.1/80640 повідомлено ОСОБА_2 про необхідність надання підтверджуючих документів щодо джерел походження коштів на суму 2 295 648,00 грн, зарахованих на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 від ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що основне зобов`язання за договором позики припинилося 17 липня 2024 року - у дату повернення відповідачу (позикодавцю) останньої частини позики та сплату трьох процентів річних відповідно до судового рішення у справі № 759/8814/23,що є підставою для припинення іпотеки та зняття заборон у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Отже, іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, є дійсною до припинення основного зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед кредитором боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.
Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) та постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21), від 23 липня 2024 року у справі № 210/1532/23 (провадження № 61-13380св23).

За відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання - забезпечувальне обтяження припиняється (див. постанови Верховного Суду від 16 липня 2024 року у справі № 214/1429/16 (провадження № 61-14264св23), від 25 червня 2024 року у справі № 646/5878/20 (провадження № 61-1152св23)).

Судом апеляційної інстанції встановлено, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 досягнуто усної домовленості на погашення вказаними особами заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 18 березня 2021 року, підтвердженої судовими рішеннями у справі № 759/8814/23.

Так, на виконання усної домовленості ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ПУМБ» перераховано кошти, в призначенні платежу вказано «на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23 (повернення позики, позичальник ОСОБА_1 ), що підтверджується копіями квитанцій від 27 червня 2024 року № 205560941, від 28 червня 2024 року № 205695439, від 01 липня 2024 року № АМС6-ТКХТ-6С9М-Х87А, № 7687547 від 01 липня 2024 року, від 02 липня 2024 року № 206095856, від 03 липня 2024 року № 206169345, від 11 липня 2024 року № 7769480, від 16 липня 2024 року № Е83Е-РН21-РЕА1-1Р71, від 16 липня 2024 року № 0.0.3765739820.1.

Відповідачем не заперечується факт надходження на його розрахунковий рахунок №   НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», від вказаних осіб грошових коштів в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 18 березня 2021 року, підтвердженої судовими рішеннями у справі № 759/8814/23.

Станом на день сплати платежів на погашення боргу всього було сплачено на рахунок стягувача, відповідно до наданих суду квитанцій та платіжних інструкцій, 3 759 836,00 грн, що було еквівалентно сумі 89 572,00 дол. США.

Апеляційний суд встановив, що відповідачем прийнято виконання зобов'язання за договором позики від 18 березня 2021 року та матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого достеменно можливо було б встановити повернення (неприйняття виконання) ОСОБА_2 сплачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 грошових коштів, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 18 березня 2021 року, підтвердженої судовими рішеннями у справі № 759/8814/23.

Відхиляючи доводи відповідача про невідповідність виконання зобов`язання третіми особами за договором позики від 18 березня 2021 року вимогам закону через відсутність участі у ньому основного боржника за зобов`язанням, які є ідентичними доводам касаційної скарги, апеляційний суд обґрунтовано врахував наступне.

Пунктом 8.4 договору позики від 18 березня 2021 року визначено, що зобов`язання позичальника за цим договором не є нерозривно пов`язаними з особою позичальника та можуть бути виконані, як позичальником самостійно, так і будь-якою третьою особою (у тому числі спадкоємцями позичальника).

Ні рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року у справі № 759/8814/23, ні постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 зміни до договору позики від 18 березня 2021 року, зокрема в пункт 8.4, не вносилися. Вказаними судовими рішеннями лише підтверджено факт невиконання ОСОБА_1 умов договору позики від 18 березня 2021 року, у строки визначені ним, та визначено остаточну суму заборгованості за вказаним договором позики.

Також, як зазначалося вище, норми статей 204, 205, частини першої 206, 218, 511 ЦК України не забороняють вчиняти в усній формі правочин щодо надання згоди боржника за зобов`язанням на покладення виконання обов`язку на іншу особу. Основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого частиною першою статті 528 ЦК України, є воля боржника. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/17097/15-ц (провадження № 61-1401св18).

При розгляді цієї справи апеляційним судом не встановлено відсутності волі боржника за договором позики ОСОБА_1 на покладання його обов`язку щодо виконання зобов`язання за договором позики від 18 березня 2021 року перед  ОСОБА_2 , на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Зазначене дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_9 виконав свої зобов`язання за договором позики від 18 березня 2021 року у повному обсязі, що відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про іпотеку» є підставою для визнання припиненим зобов`язання за іпотечним договором та, як наслідок, для задоволення позовних вимог про зняття обтяжень нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Враховуючи викладене та вимоги пункту першого частини першої статті 593 ЦК України, суд апеляційної інстанції, вірно задовольнив позовні вимоги.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/1853/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц та постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, незалучивши як свіввідповідачів у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Верховний Суд відхиляє з огляду на наступне.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).

Предметом позову в цій справі є, зокрема, матеріально-правова вимога позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ними.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що у справі за позовом іпотекодавця про припинення іпотеки та вилучення записів належним відповідачем є іпотекодержатель (див. постанову Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № Початок форми
303/2983/19).
Кінець форми

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки належним відповідачем за позовом іпотекодавця про припинення іпотеки та вилучення записів є іпотекодержатель. Тому ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не є належними відповідачами у цьому спорі.

Незалучення судом до участі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не призвело до неправильного вирішення спору, із касаційними скаргами зазначені особи до Верховного Суду не зверталися.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає без задоволення касаційну скаргу  ОСОБА_2 , а постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги її законність та обґрунтованість не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник