ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 348/1208/16-к
провадження № 51-302км26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника 
ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2025 року та ухвалу 
Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, а також прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 
2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013090200000232, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органи досудового розслідування обвинувачували ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, тобто в умисному, в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.
За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 
09 червня 2025 року дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 367 КК України, визнано її винуватою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 
1 рік. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного їй покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Цим же вироком вирішено долю речових доказів та питання процесуальних витрат у цьому кримінальному провадженні.
Як установив суд,  ОСОБА_7 , працюючи спеціалістом-землевпорядником Зеленської сільської ради, погодила картографічні матеріали та визначення межівників, а саме: акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_8 від 26 серпня 2010 року, акт прийому-передачі межових знаків від 26 серпня 2010 року та земельно-кадастровий план, які за координатами не відповідають тій земельній ділянці, що була вилучена із земель Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», площею 0,6000 га та передана в землі запасу сільськогосподарського призначення, що підтверджено актом перевірки Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 03 липня 2013 року. З висновку експерта від 
26 вересня 2024 року № 454/23-28 видно, що земельна ділянка площею 0,5956 га, кадастровий номер 2624082100:01:002:0027, розташована в урочищі «Став-Хрипелів», за межами населеного пункту с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області, частково накладається на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», відповідно до фактичних меж цього лісництва. Площа часткового накладення земельної ділянки з кадастровим номером 2624082100:01:002:0027 на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», відповідно до фактичних меж цього лісництва, становить 0,2118 га. 
Згідно з обвинувальним актом спричинена державним інтересам в особі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» шкода складає 56 479,03 грн, що більш ніж у сто разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2025 року змінив вирок районного суду в частині призначення покарання та стягнення процесуальних витрат. Постановив виключити з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на призначення конкретного покарання. 
Процесуальні витрати 16 719, 14 грн за проведення у кримінальному провадженні № 12013090200000232 від 09 лютого 2013 року судової земельно-технічної експертизи, висновок експерта від 26 вересня 2024 року № 454/23-28 віднести на рахунок держави.
У решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до того, що апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, не навів переконливих мотивів прийнятого рішення, дійшов необґрунтованого висновку про кваліфікацію дій засудженої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 367 КК України. При цьому зібрані у кримінальному провадженні докази є достатніми для доведення винуватості останньої у вчиненні нию кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. 
У касаційній скарзі захисникпосилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що стало наслідком незаконного засудження 
ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367
КК України, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України. 
В обґрунтування своїх вимог захисник стверджує, що у діях підзахисної відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, а також розмір завданої істотної шкоди не доведено належним доказом, яким повинен бути висновок експерта за результатами експертизи щодо визначення розміру відповідної шкоди, проведення якої, на думку касатора, є обов`язкове. 
Також стверджує, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, не надав оцінки всім доводам поданої скарги, формально підійшов до розгляду апеляційної скарги сторони захисту та постановив рішення, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Учасники судового провадження не подавали заперечень на касаційні скарги.
У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційні скарги прокурора та захисника. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час постановлення ухвали апеляційним судом, які могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вимог закону, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту та обвинувачення без задоволення, належним чином не перевірив усіх доводів, не дав відповідей на них, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, на які посилаються апелянти, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 419 КПК України.
Недодержання цих положень закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке зумовлює скасування судового рішення.
Рішення суду апеляційної інстанції, що не містить вмотивованих висновків на доводи апеляційної скарги з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, про вид і розмір покарання, не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. 
Стосовно матеріалів цього кримінального провадження, то з них видно, що, не погодившись із вироком районного суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, і призначити їй відповідне покарання у виді обмеження волі з подальшим застосуванням вимог статей 49, 74 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказував, зокрема, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що також призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість.
Задовольнивши частково скаргу прокурора, апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, не звернув уваги, що прийняття одних і відхилення інших доказів повинно бути мотивовано. 
До того ж прокурор в апеляційній скарзі порушував питання про повторний допит потерпілого, свідків та дослідження письмових доказів, оскільки вони мають значення для перевірки факту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та наявності в її діях складу цього кримінального правопорушення.
Натомість, як встановлено зі змісту ухвали, апеляційний суд формально підійшов до розгляду апеляційної скарги прокурора, при цьому визнавши її безпідставною в частині кваліфікації дій засудженої послався лише на правильність вироку районного суду та обмежився одним абзацом такого обґрунтування без посилань на відповідні вимоги кримінального та кримінального процесуального законів, не виклав мотивів, з яких виходив під час постановлення ухвали, залишив без належного мотивування доводи прокурора. 
Отже, твердження прокурора про те, що апеляційний розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є слушними. 
Крім прокурора, апеляційну каргу на вирок районного суду подав захисник, вказавши на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Захисник просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ухвалити свій вирок, яким виправдати підзахисну, а також повторно дослідити докази, про які зазначив у скарзі. Стверджував, що на момент підписання документів ОСОБА_7 не була наділена службовими повноваженнями; посадова інструкція спеціаліста-землевпорядника не складена, а та, що підписана 11 січня 2011 року, не має зворотної дії, крім того, посадова інструкція не наділяла ОСОБА_7 адміністративно-господарськими чи організаційно-розпорядчими повноваженнями. Наполягав, що районний суд не обґрунтував висновки про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та шкодою, заподіяною державі. Як наголошував захисник, акт прийому-передачі межових знаків складається після передачі власності, а не є її причиною, саме розпорядження голови Надвірнянської РДА та підписаний ним державний акт стали причиною незаконного вилучення землі. Також, на його переконання, цей суд не визначив, у чому полягала несумлінність чи недбалість ОСОБА_7 , на момент підписання документів, оскільки межі населеного пункту с. Зелена та межі земель лісового фонду не визначені і підзахисна не могла знати, що ділянка належить Хрипелівському лісництву. Цивільний позов від потерпілого лісництва не заявлено, і представник лісництва стверджував, що шкоди не завдано, у справі 
не проведено експертної грошової оцінки розміру збитків.
Однак апеляційний суд в ухвалі хоч і виклав суть доводів скарги захисника, але не проаналізував їх і не надав у рішенні вичерпної та конкретної відповіді на них. Зі змісту ухвали вбачається, що апеляційний суд зосередився виключно на висновках, викладених у вироку суду першої інстанціїзагальними фразами, погодився з висновками цього суду щодо доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Апеляційний суд у контексті згаданих доводів повинен був пересвідчитися, що районний суд правильно установив фактичні обставини кримінального провадження, перевірити надану оцінку доказів з точки зору їх допустимості й достовірності та з`ясувати, чи доводять вони поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за згаданою нормою закону, тим самим спростувати доводи сторони захисту про протилежне, адже апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Зі свого боку колегія звертає увагу на те, що серед доводів апеляційної скарги захисника, крім іншого, були доводи стосовно того, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що злочином завдано істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам, оскільки розмір цієї шкоди не встановлений відповідним експертним висновком. 
Варто зазначити, що за правилами п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України обов`язок слідчого або прокурора забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків виникає, зокрема, у разі якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документа, що підтверджує розмір такої шкоди. 
Водночас обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК України у редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі - Закон № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18).
Імперативність ч. 2 ст. 242 КПК України не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
У решті випадків сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, забезпечити проведення експертизи.
У матеріалах кримінального провадження міститься висновок про вартість об`єкта оцінки ТОВ «Буковина Експерт» відповідно до якого станом на 21 квітня 2011 року ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,3838 га, що належить 
ОСОБА_8 , становила 102 430 грн без урахування ПДВ (т. 1, а. п. 112). 
Водночас із висновку експерта від 26 вересня 2024 року № 454/23-28 убачається, що земельна ділянка площею 0,5956 га, кадастровий номер 2624082100:01:002:0027, розташована в урочищі «Став-Хрипелів», за межами населеного пункту с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області частково накладається на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», відповідно до фактичних меж цього лісництва. Площа часткового накладення земельної ділянки з кадастровим номером 2624082100:01:002:0027 на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», відповідно до фактичних меж цього лісництва, становить 0,2118 га. Визначити ринкову вартість цього накладення станом на 
14 квітня 2011 року не видається за можливе у зв`язку з невиконанням клопотання експерта (т. 3, а. п. 117-126).
Відповідно до зміненого обвинувального акта ОСОБА_7 ставиться у провину те, що вона неправомірно надала у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,6000 га угіддя-пасовище, яка вилучена із земель Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» та передану в землі запасу сільськогосподарського призначення.
При цьому, згідно з оцінкою ТОВ «Буковина Експерт», вартість земельної ділянки площею 0,3838 га, яку надано у приватну власність ОСОБА_8 становила 102 430 грн, що більш ніж у сто разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.
Із висновку експерта від 26 вересня 2024 року № 454/23-28 убачається, що накладення земельної ділянки на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» є меншим і становить 0,2118 га.
За наведених обставин сторона обвинувачення дійшла висновку, що вартість земельної ділянки площею 0,2118 га є пропорційно меншою і становить 
56 479,03 грн (т. 3, а. п. 149-151). 
Проте поза увагою апеляційного суду залишилося те, що оцінювачем 
ТОВ «Буковина Експерт» визначено ринкову вартість земельної ділянки із загальною площею 0, 3838 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що належить ОСОБА_8 . 
При цьому взагалі не визначено ні вартість земельної ділянки площею 0,6000 га угіддя-пасовище, яку вилучено із земель Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», та передано в землі запасу сільськогосподарського призначення, а далі неправомірно надано у приватну власність ОСОБА_8 , ні вартості накладення земельної ділянки на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», площею 0,2118 га.
Тож сторона обвинувачення не могла без спеціальних знань та без урахування відповідного цільового призначення земельної ділянки самостійно встановити ринкову вартість землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» шляхом пропорційних розрахунків від того, що ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,3838 га становить 102 430 грн. 
До того ж без уваги суду залишилися розбіжності у розмірі земельних ділянок, незаконне відчуження яких ставиться у провину ОСОБА_7 , оскільки в обвинуваченні, визнаному судом доведеним, йдеться про земельну ділянку площею 0,6000 га угіддя-пасовище, яку вилучено із земель Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», та передано в землі запасу сільськогосподарського призначення, а далі, неправомірно надано 
у приватну власність ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_7 було неправомірно вилучено із державної власності Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» земельну ділянку площею 0, 2118 га і надано у приватну власність ОСОБА_8 вартістю 56 479,03 грн, що більш ніж у сто разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.
З огляду на викладене колегія суддів констатує, що невизначення у спосіб, передбачений КПК України розміру відповідної шкоди у цьому кримінальному провадженні прямо впливає на правову кваліфікацію дій засудженої, оскільки ч. 1 ст. 367 КК України, за якою її засуджено, передбачає відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якщо завдано істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.
Отже, апеляційний суд взагалі не перевірив доводів скарги захисника в цій частині, а зазначений факт міг бути з`ясований у результаті допиту в суді апеляційної інстанції уповноваженої особи ТОВ «Буковина Експерт», яка проводила відповідну оцінку з метою отримання необхідних пояснень для визначення вартості об`єкта оцінки з підстав зменшення його площі.
Водночас колегія суддів зауважує, що під час апеляційної процедури шляхом повторного дослідження письмових доказів та допиту оцінювача ТОВ «Буковина Експерт», який проводив відповідну оцінку, можна встановити ринкову вартість частини накладення на землі Хрипелівського лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» станом на час проведеної оцінки.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були би підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу і, крім того, не є належним чином вмотивованим.
Таким чином, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
З огляду на викладене, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, наведені порушення є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні.
Тому доводи захисника в цій частині є обґрунтованими.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 здійснювався формально, без з`ясування належним чином всіх обставин, необхідних для перевірки доводів апеляційних скарг сторін захисту та обвинувачення, а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. 
Враховуючи, що апеляційний розгляд був здійснений без дотримання вимог 
ст. 404 КПК України, ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення та могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 370, 419 КПК України, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні. 
Під час апеляційного перегляду слід повно та всебічно перевірити та врахувати доводи поданих на вирок апеляційних скарг захисника та прокурора і, залежно від встановленого, постановити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.
Також колегія суддів акцентує, що під час постановлення рішення в частині застосування положень статей 49, 74 КК України апеляційному суду необхідно врахувати висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 18 травня 2026 року 
(справа № 214/43/19, провадження № 51-1650кмо21). 
Касаційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд
ухвалив: 
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3