ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/4677/26 пров. № А/857/32668/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І., 
суддів Бруновської Н.В.
Запотічного І.І.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2026 року (головуючий суддя Гресько О.Р.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Рівне у справі № 460/4677/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

17 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – Управління), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №172050008365 від 04.03.2026 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2026 року у задоволенні позову відмолено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що період постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993, у даній категорії справ підтверджується виключно документами про проживання, які видані органами місцевого самоврядування (відповідною довідкою), як передбачено підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1. Суд вказав, що надані позивачем докази щодо проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, зокрема, пояснення свідків, свідоцтво про народження дитини та посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи не є тими належними доказами для підтвердження факту проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2026 року та позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згідно довідки виданої Полицькою сільською радою Вараського району Рівненської області від 24.02.2026 року №24 позивач дійсно проживала та була зареєстрована з 12.06.1971 по 18.08.1988 та з 07.07.2022 по даний час в с. Ромейки Вараського району Рівненської області, яке згідно з Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (III категорія) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Вказує, що з 07.09.1988 по 10.02.1989 проходила курси крановщика електромостового крану, на які щоденно їздила маршруткою із села Ромейки (де фактично проживала) до м. Рівне де проходила навчання, а вже з 11.07.1989 року була прийнята на роботу, на яку також щоденно добиралася маршруткою. Відстань між м. Рівне та с. Ромейки з картографічного методу дослідження, становить 118 км, що складає орієнтовно 1 год. 36 хв. доїзду, тож мала можливість їздити щодня, на навчання так і на роботу і тим самим фактично проживати у с. Ромейки. Наголошує, що в періоди декретних відпусток з 07 червня 1991 року – народження сина та з 22 вересня 1992 року – народження доньки, з дітьми, які мають посвідчення дитини потерпілої від Чорнобильської катастрофи, та родиною проживала у селі Ромейки Рівненської області, тому вважає, що має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХП, в тому числі і право на пенсію зі зниженням пенсійного віку. Окрім того судом не враховано, що наявність у неї посвідчення особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт її проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше трьох років, як це зазначає Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 у справ №240/6201/23.
На апеляційну скаргу відповідачем подано відзив в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги, водночас законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ромейки Володимирецького району Рівненської області, зареєстроване місце проживання з 07.07.2022 с. Ромейки, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 10.08.1996.
Позивач є особою потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською облдержадміністрацією 30.06.1994.
Довідкою Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 24.02.2026 №24 підтверджено, що позивач дійсно була зареєстрована та постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з 12.06.1971 по 18.08.1988, з 07.07.2022 по даний час в селі Ромейки Вараського району Рівненської області.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991, с. Ромейки Володимирецького (нині Вараського) району відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС.
24.02.2026 позивач звернулася до органу пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно із ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням від 04.03.2026 №172050008365 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії.
Згідно із зазначеним рішенням: вік заявниці становить 54 роки, страховий стаж становить 31 рік 2 місяці 1 день. З наданими документами період проживання заявниці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 (26.04.1986 по 18.08.1988) становить 2 роки 3 місяці 23 дні, загальний підтверджений період проживання (з 26.04.1986 по 18.08.1988, з 07.07.2022 по 24.02.2026) становить 5 років 11 місяців 11 днів. Не зараховано до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення період з липня 1988 по липень 1989, з 30.06.1991 по 10.08.1994 згідно показів свідків, оскільки не передбачено підтвердження факту проживання опитом свідків.
Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон №1058-IV.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІV, який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-ІV.
Умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону №1058-IV. Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення передбачає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII).
Згідно із ст. 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. визначені ст. 55 Закону №796-XII.
За приписами частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (пункт 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ). Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993. Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23).
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом № 796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01.01.1993, то його необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993 (подібні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22).
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи (далі - Постанова №106).
Підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).
Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Частиною третьою статті 65 Закону №796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 30.06.1994 позивач належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.
Верховний Суд (постанови від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, від 11.03.2024 у справі №500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23, від 11.11.2024 у справі №460/19947/23) виснував, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 у справ №240/6201/23 зазначив, «…що наявність у позивачки посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення)».
В досліджуваному судом випадку підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно зі спірним рішенням є не підтвердження факту проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 три роки.
Отже, ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення в цілях призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку засвідчують документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування, зокрема, довідка, видана на підставі офіційно підтверджених та достовірних відомостей.
Так, довідкою Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 24.02.2026 №24 підтверджено, що позивач дійсно була зареєстрована та постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з 12.06.1971 по 18.08.1988, з 07.07.2022 по даний час в селі Ромейки Вараського району Рівненської області.
Дана довідка видана на підставі погосподарської книги №2 за 1986-1990 роки, особовий рахунок №114, погосподарської книги №3 за 2021-2025 роки, №ОПГО 01-0224-1, погосподарської книги №3 за 2026-2030 роки №ОПГО 01-0221-1.
Село Ромейки включено в перелік населених пунктів, що зазнало радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 згідно довідки №24 від 24.02.2026 становить 2 роки 3 місяці 23 дні.
Щодо аргументів апелянта в частині письмових свідчень (пояснення) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які стверджують, що позивач у період з липня 1989 року по липень 1989 року та з 30.06.1991 по 10.08.1994, постійно проживала в зоні гарантованого добровільного відселення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дані свідчення не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту постійного періоду проживання позивача в селі Ромейки Вараського району Рівненської області у відповідний період.
Як зазначало вище, підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 визначений перелік документів, що додаються до заяви про призначення пенсії за віком та які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, і у такому переліку такий документ, як свідчення свідків відсутній.
Водночас при прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.06.1991.
Згідно долученої до матеріалів справи Довідки №153 Володимирецької райдержадміністрації від 09.07.2008, виданої ОСОБА_5 , такий з 30.06.1991 року по 10.08.1994 року проживав в с. Ромейки Володимирецького району Рівненської області, що також підтверджується посвідченням дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи Серії НОМЕР_3 від 07.07.1994, що за вказаними документами становить один рік та шість місяців станом на 01.01.1993.
На переконання суду апеляційної інстанції зазначені документи підтверджують також і проживання позивача, як матерії малолітньої дитини в с. Ромейки Володимирецького району Рівненської області, протилежного судом не здобуто, а відповідачем не спростовано.
Також, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6 від 29.09.1992, доньки позивача, така народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посвідченням дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи Серії НОМЕР_4 від 07.07.1994 підтверджується статус ОСОБА_6 . 
Отже, за встановлених вище обставин, сумарно з визнаним пенсійним органом періодом, тривалість проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення становить 3 роки 9 місяців 24 дні на 01.01.1993 (2 роки 3 місяці 23 дні та 1 рік 6 місяців – проживання з дітьми та їх виховання), є а також 1 рік 6 місяців 10 днів після 01.01.1993 (проживання з дітьми та їх виховання). 
На час звернення з заявою позивачу виповнилось 54 роки. У позивача наявний страховий стаж понад 15 років, оскільки такий становить понад 31 рік. 
Сумарний же період перебування позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 18.08.1988, з 07.07.2022 по 24.02.2026 становить 5 років 11 місяців 11 днів, який визнаний відповідачем, та 3 роки 1 місяці 11 днів підтверджені судом при розгляді даної справи як час проживання з дітьми та їх виховання, що сумарно становить понад 9 років та є достатнім для призначення пенсії, за якою звернулась позивач до відповідача: 3 роки початкова величина зниження пенсійного віку та 3 роки додатково за 6 років фактичного проживання.
Іншим спірним періодам суд оцінки не надає, оскільки такі не впливають на висновки суду у цій справі.
Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №172050008365 від 04.03.2026 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.
А належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення, є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до заяви від 24.02.2026 року.
Водночас щодо зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 роки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).
Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналізуючи зазначені норми Порядку № 22-1, суд апеляційної інстанції зазначає, що:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо призначення пенсії є Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, як структурний підрозділ що визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову.
Водночас орган, який повинен проводити виплату призначеної пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, який у справу як відповідач не залучений, а суд апеляційної інстанції таких процесуальних повноважень в силу закону не має, а тому позбавлений процесуальної можливості зобов`язувати такий орган вчинити певні дії щодо предмета спору.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач на час звернення з заявою до відповідача відповідав усім вимогам для призначення пенсії за ст. 55 Закону 796-XII, що судом першої інстанції не враховано, а тому рішення про відмову в призначенні пенсії підлягає скасуванню з зобов`язанням відповідача призначити пенсію. Водночас щодо зобов`язання відповідача проводити виплату призначеної пенсії суд апеляційної інстанції зазначає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, за відсутності не залученої у справу сторони.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції відмовляючи у задовольняючи позовних вимог, правильно встановивши обставини справи, дійшов до помилкових висновків, що має наслідком апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, скасувавши рішення суду та задовольнивши позов частково.
У відповідності до вимог ст. 139 КАС України, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 1331,20 грн. та 1996,80 грн. відповідно. 
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2026 року у справі № 460/4677/26 скасувати та позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №172050008365 від 04.03.2026 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до заяви від 24.02.2026 року.
В решті позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ЄДРПОУ 22933548) понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 коп. за подання позовної заяви та 1996 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя | | Т. І. Шинкар
судді | | Н. В. Бруновська
| | І. І. Запотічний