справа №220/1109/24
провадження №1-кп/176/67/26

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовті Води в залі суду кримінальне провадження №62024050030000288 від 18.06.2024 року по обвинуваченню  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, утриманців не має, має середньо-технічну освіту, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, військової частини НОМЕР_1 , стрілець у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого, 
по обвинуваченню за ч.5 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан в Україні із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався,і діє по теперішній час.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №2 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 .
Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 26 липня 2022 року, приблизно о 14:00 годин, тобто в умовах воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби без поважних причин та з мотивів небажання тимчасово переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив самовільне залишення військової частини, а саме - тимчасове місце розташування 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась в АДРЕСА_3 , а вільний час використовував на власний розсуд перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, до моменту самостійного прибуття 08 листопада 2022 року до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.
Таким чином, ОСОБА_4  обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, тобто у вчиненні умисних дій, що виразилися самовільному залишенні військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем.

13 липня 2026 року між прокурором Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , якому на підставі ст.36,37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №62024050030000288 від 18.06.2024, та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності захисника ОСОБА_5 , в порядку, передбаченому ст.ст.468, 469 та 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.
Відповідно до зазначеної угоди, обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. При вирішенні питання щодо виду та міри покарання обвинуваченому, сторони враховують фактичні обставини скоєного правопорушення, що належить до категорії тяжких злочинів, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин. На підставі наведеного сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 покарання за ч.5 ст.407 КК України у вигляді 5 /п`ять/ років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якшо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. 
В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченій.
Оскільки кримінальне правопорушення закінчилося 08.11.2022, тобто до набрання 27.01.2023 чинності Законом України від 13.12.2022 № 2839-ІХ, яким внесено зміни до статей 69 та 75 КК України щодо неможливості застосування цих норм до кримінальних правопорушень, передбачених статтею 407 КК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кримінального кодексу України в редакції, чинній станом на 08.11.2022 (редакція від 06.11.2022), яка передбачала можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до частин другої та третьої статті 4 КК України кримінальна протиправність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом України про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, а часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом України про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності. Згідно зі статтею 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, який скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тоді як закон, який встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, зворотної дії в часі не має.
Аналогічні правові висновки щодо визначення моменту закінчення триваючого кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України, та застосування закону України про кримінальну відповідальність у часі викладені Верховним Судом у постановах від 13.11.2025 у справі № 473/3261/23 (провадження № 51-895км25) та від 28.04.2026 у справі № 159/140/24 (провадження № 51-4657км25).
Так, у постанові Верховного Суду від 13.11.2025 у справі № 473/3261/23 (провадження № 51-895км25) зазначено, що добровільне звернення військовослужбовця до органу прокуратури або органу досудового розслідування із повідомленням про факт самовільного залишення військової частини свідчить про припинення триваючого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України. Верховний Суд дійшов висновку, що саме з моменту такого звернення особа припиняє перебувати у стані триваючого кримінального правопорушення незалежно від часу прийняття процесуальних рішень чи вчинення інших процесуальних дій органами досудового розслідування.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 28.04.2026 у справі № 159/140/24 (провадження № 51-4657км25) зроблено висновок, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, є триваючим, а тому при визначенні закону України про кримінальну відповідальність застосуванню підлягає закон, чинний на момент закінчення такого кримінального правопорушення. Верховний Суд зазначив, що триваючий злочин розпочинається з моменту самовільного залишення військової частини або місця служби та триває до добровільного припинення особою протиправної поведінки або її припинення в інший передбачений законом спосіб.
Розглядаючи, в порядку п.1 ч.3 ст.314 КПК України, питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.ст.468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Прокурор в судовому засіданні вважає, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просить цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнає себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України в обсязі підозри та обвинувачення, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання. Зазначив, що наслідки укладення та затвердження угоди йому роз`яснені та зрозумілі. Окрім цього, зрозумілі й наслідки невиконання угоди про визнання винуватості. Укладення угоди є добровільним.
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просила затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між обвинуваченим та прокурором в її присутності. Зазначила, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України та КК України.
Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим, згідно ст.12 КК України, є тяжким злочином.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, є з`явлення із зізнанням, щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України – судом не встановлено.
Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ст.474 ч.4 п.1 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ст.473 ч.2 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст.476 КПК України.
Враховуючи викладене, те, що умови угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим, ОСОБА_4 , в присутності захисника – адвоката ОСОБА_5 , відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди. 
За таких обставин, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились у самовільному залишенні військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем.
Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування вірно кваліфіковано за ч.5 ст.407 КК України, за якою належить призначити ОСОБА_4 узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання. 
Витрати на залучення експерта відсутні.
У межах кримінального провадження цивільний позов не заявлявся.
Речові докази відсутні. 
Запобіжний захід не обирався.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 314, 373, 374-376, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 13 липня 2026 року у кримінальному провадженні по обвинуваченню  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, яка укладена між прокурором Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 та обвинуваченим  ОСОБА_4  в присутності захисника ОСОБА_5 .
Визнати  ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1/один/ рік 6/шість/ місяців, якшо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Процесуальні витрати відсутні.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором виключно з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.
Роз`яснити  ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку обвинуваченим, виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди. Прокурором виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена. 
Копію вироку суду негайно вручити обвинуваченому його захиснику та прокурору.

Суддя Жовтоводського міського суду
Дніпропетровської області ОСОБА_6