ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2026 року | справа № 380/21773/25
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду у Тернопільській області (далі - відповідач-3), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 09.09.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 02.10.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 14.10.2025 року ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Львівській області, Головне управління Пенсійного фонду в Вінницькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області зарахувати мені - ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»,- період роботи з 15.08.1990 року по 28.03.1991 року на посаді культорганізатора школи;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області, Головне управління Пенсійного фонду в Вінницькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області призначити мені - ОСОБА_1 з 02.09.2025 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Позивачка в обґрунтування позову вказала, що неодноразово зверталася до Відділу обслуговування громадян № 20 ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як працівник освіти. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Тернопільській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідної кількості спеціального стажу роботи.
Ухвалою суду від 06.11.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).
На адресу суду від відповідача-3 надійшов відзив, у якому проти позову заперечив. Вказав, що перелік № 909 є вичерпним і застосовується тільки для осіб, які працюють в цих закладах і на зазначених посадах за основним місцем роботи. Зазначив, що страховий стаж позивачки на дату звернення за призначенням пенсії становить 39 років 11 місяців 01 день. Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років становить 26 років 5 місяців 10 днів. До стажу роботи позивачки, що дає право на пенсію за вислугу років не враховані періоди роботи з 15.08.1990 по 28.03.1991 на посаді «культорганізатор» згідно довідки № 40 від 24.09.2025 року, оскільки дана посада не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, та період з 11.10.2012 по 13.11.2012, згідно довідки № 37 від 03.09.2024, так як позивачка звільнена від виконання обов`язків педагога-організатора на період виконання повноважень у виборчій комісії з виборів народних депутатів України. Таким чином у позивачки відсутні правові підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач-2 скерував на адресу суду відзив. В обґрунтування заперечень, щодо позовних вимог вказав, що до стажу позивачки не зараховано періоди зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 заповненій 15.08.1990, оскільки титульну сторінку заповнено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162. Вказав, що відповідно до положень пунктів 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а тому невідповідність будь–яких записів у ній унеможливлює врахування всіх (деяких) записів у ній. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі первинних документів. Уточнюючі документи за періоди, зазначені у трудовій книжці, відсутні. Повідомив, що страховий стаж позивачки склав 36 років 1 місяць 12 днів, спеціальний стаж залишився не підтвердженим.
Відповідач-2 вказав, що 25.09.2025 позивачка повторно звернулася до територіального органу Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Згідно принципу екстериторіальності засобами програмного забезпечення заяву позивача та надані нею документи розподілено на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для опрацювання. За результатами розгляду заяви позивачки до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, оскільки відсутні документи, що підтверджують факт догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, паспорт дитини або свідоцтво про народження дитини з відміткою про отримання паспорту. Також повідомив, що до спеціального стажу позивачки не зараховано період з 15.08.1990 по 28.03.1991 на посаді культорганізатора згідно довідки №40 від 24.09.2025, оскільки дана посада не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Та не зараховано період роботи з 11.10.2012 по 13.11.2012 згідно довідки № 37 від 03.09.2024, оскільки позивачка звільнена від виконання обов`язків педагога-організатора на період виконання повноважень у виборчій комісії з виборів народних депутатів України. Отже, страховий стаж склав 39 років 9 місяць 15 днів, спеціальний стаж - 26 років 5 місяців 10 днів.
ГУ ПФУ у Вінницькій області звернуло увагу суду на те, що відсутні правові підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити певні дії, оскільки заява позивачки від 06.10.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не розглядалася та не вчинялося будь яких дій або бездіяльності щодо позивачки. В свою чергу, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви позивачки від 06.10.2025 про призначення пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, то саме цей орган і має завершити процедуру призначення позивачці. Просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач-1 заперечив проти позову, з підстав викладених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивачка на адресу суду надіслала відповідь на відзив, у якому виклала свої заперечення, щодо доводів відповідачів. Просила задовольнити позовні вимоги.
Суд всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.
Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 15.08.1990 ОСОБА_1 з 15.08.1990 призначена на посаду культорганізатора школи.
З 29.03.1991 переведена на роботу вихователем учнівської молоді.
З 30.12.1995 переведена на роботу педагогом організатором.
З 14.08.1996 посаду вихователь учнівської молоді перейменовано на посаду педагог-організатор.
З 29.08.2025 звільнена за власним бажанням у зв1язку з виходом на пенсію за вислууг років, ст. 38 КЗпП України.
Позивачка 02.09.2025 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.
За принципом екстериторіальності заяву розглянуто ГУ ПФУ у Вінницькій області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 09.09.2025. Підставою для відмови стала відсутність необхідної кількості стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Позивачка 25.09.2025 повторно звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
За принципом екстериторіальності заяву розглянуто ГУ ПФУ у Вінницькій області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 02.10.2025, у зв`язку з відсутністю необхідної кількості стажу роботи, та не зараховано до спеціального стажу період роботи з 15.08.1990 по 28.03.1991 року на посаді культорганізатора, згідно довідки № 40 від 24.09.2025 року, оскільки дана посада не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993, та період роботи з 11.10.2012 по 13.11.2012 року, згідно довідки № 37 від 03.09.2024, так як позивачка звільнена від виконання обов`язків педагога-організатора на період виконання повноважень у виборчій комісії з виборів народних депутатів України.
Позивачка 06.10.2025 вкотре звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.
За принципом екстериторіальності заяву розглянуто ГУ ПФУ у Тернопільській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 14.10.2025, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.
Позивачка вважає вищевказані рішення протиправними, свої права порушеними, тому звернулась до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Закон України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Статтею 2 Закону № 1788-XII встановлено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Відповідно до ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію. Як визначено статтею 83 Закону № 1788-XII, пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.
Відповідно до ст. 51 Закону № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 52 Закону № 1788-XII мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" ст. 55.
Відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону № 1788-XII, в редакції до 01.04.2015, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 909 від 04.11.1993, якою затвердив Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909). 
Відповідно до розділу 1 Переліку № 909, закладами і установами освіти є загальноосвітні навчальні заклади, учителі, логопеди, військові загальноосвітні вчителі-логопеди, навчальні заклади, музичні і вчителі-дефектологи, художні школи щодо посад: учителі, логопеди, військові загальноосвітні вчителі-логопеди, навчальні заклади, музичні і вчителі-дефектологи, художні школи викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 963 від 14.06.2000, якою затвердив Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників (далі – Перелік № 963). 
До посад педагогічних працівників згідно з цим Переліком віднесено: вчителі, викладачі всіх спеціальностей, асистент вчителя, асистент вчителя-реабілітолога, старший викладач вищого навчального закладу I і II рівня акредитації, майстер виробничого навчання, педагог професійного навчання, старший вихователь, вихователь, асистент вихователя, соціальний педагог по роботі з дітьми з інвалідністю, логопед закладу охорони здоров`я та соціального забезпечення, методист, педагог-організатор, практичний психолог, соціальний педагог, керівник гуртка, секції, студії, інших форм гурткової роботи; концертмейстер, художній керівник, культорганізатор, акомпаніатор, екскурсовод, інструктор з туризму закладів освіти; старший вожатий, вожатий, вихователь-методист, музичний керівник, інструктор з фізкультури, інструктор з праці, інструктор слухового кабінету, фахівець (консультант) інклюзивно-ресурсного центру, старший керівник та керівник туристських груп (походу, екскурсії, експедиції) у позашкільних закладах; старший майстер у професійно-технічному навчальному закладі, перекладач-дактилолог; помічник директора з режиму, старший черговий з режиму, черговий з режиму у закладах освіти для громадян, які потребують соціальної допомоги і реабілітації. 
Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 № 213-VIII набрав чинності з 01.04.2015, яким внесено зміни до Закону України “Про пенсійне забезпечення”. 
Так, статтю 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” викладено в новій редакції, право на пенсію за вислугу років мають:
е) працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 24.12.2015 № 911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016, у статтю 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” внесено зміни, зокрема у пункті “е”:
“в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінити словами та цифрами "після досягнення 55 років і";
доповнити абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту:
"До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
- які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
- 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.”
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України “Про недержавне пенсійне забезпечення”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. 
Пунктом 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Верховною Радою України 03.10.2017 ухвалено Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” № 2148-VIII, відповідно до якого абзац другий пункту 16 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058 викладено в такій редакції: 
“Положення Закону України “Про пенсійне забезпечення” застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії"; цей закон № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017.
Конституційний Суд України 04.06.2019 за результатами розгляду справи № 1-13/2018(1844/16, 3011/16) прийняв рішення № 2-р/2019 та вирішив таке:
- визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" ст. 54, ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;
- положення пункту "а" ст. 54, ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Суд також враховує правові висновки, викладені Верховним Судом у справі № 360/3611/20 (рішення від 21.04.2021):
“54. Водночас Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”, що містить ідентичні правові норми щодо збільшення пенсійного віку, на предмет конституційності не перевірявся.
55. Згідно із частиною першою ст. 92 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII “Про Конституційний Суд України” (далі – Закон № 2136-VIII) юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку.
56. Вирішуючи спір, Суд бере до уваги, що у рішенні від 23 січня 2020 року Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
57. За такого правового регулювання ключовими питаннями справи є:
а) можливість застосування юридичної позиції, що сформована в рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, до пункту 2 частини другої ст. 114 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”;
б) визначення кола осіб при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, на яких поширюється дія суперечливих норм Законів України № 1788-ХІI та № 1058-IV;
в) нормативне визначення величини показника вікового цензу при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
58. Згідно із статтею 1512 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
59. Конституційний Суд України в рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є “обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені” (частина друга ст. 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга ст. 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).
60. З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
61. Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог частини 2 ст. 150 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття рішення № 4-рп/2016, яка є тотожною ст. 1512 Конституції України у редакції на час розгляду справи та ст. 8 Конституції України.
62. Водночас висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог ст. 1512 Конституції України.
63. Згідно із частиною першою ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
64. У пункті 3.1 рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018). Відповідно до змісту ст. 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
65. Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга ст. 14, пункти “б”-“г” ст. 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій ст. 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
66. У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу ст. 14, пункти “б” — “г” ст. 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
67. У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення (тобто з 23 січня 2020 року).
68. У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме:
застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
69. Згідно із частиною другою ст. 8 Закону “Про Конституційний Суд України” з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності
70. У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.
71. Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.
72. Верховний Суд наголошує, що припис акта, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України.
73. Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
74. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 “Про застосування Конституції України” вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
75. Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, Суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03 жовтня 2017 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” № 2148-VIII, теж не відповідає Конституції України, а тому не підлягає застосуванню.
76. Водночас Суд бере до уваги, що згідно із пунктом 5 ст. 62, пунктом 4 частини другої ст. 63 Закону № 2136-VIII Сенат чи Велика палата закриває конституційне провадження у справі, якщо під час пленарного засідання буде виявлена втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України, крім випадків, передбачених частиною другою ст. 8 цього Закону.
77. У цьому контексті Суд звертає увагу на те, що конституційне подання отримано Конституційним Судом України 08.04.2015, конституційне провадження відкрито ухвалою від 13.01.2016 № 1-у/2016. При цьому зміни до Закону України № 1058-ІV прийняті 03 жовтня 2017 року Законом № 2148-VІІІ.
78. Отже, враховуючи, що на виконання вимог пункту 5 ст. 62, пункту 4 частини другої ст. 63 Закону № 2136-VIII, Конституційним Судом не було закрито провадження у справі № 1-р/2020, відсутні підстави вважати, що у зв`язку із ухваленням Закону № 1058-IV у редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017, втратили дію положення Закону № 1788-XII в частині регулювання прав на пільгову пенсію у період з 01.04.2015 року.
79. Проте положення пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 перешкоджають таким особам у реалізації права на пенсію на пільгових умовах за Законом № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VII. […]”.
Суд звертає увагу, що у рішенні № 2-р/2019 від 04.06.2019 Конституційний Суд України вказав про те, що Законом № 911 встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" ст. 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" ст. 55 Закону № 1788; при цьому законодавець не мав об`єктивних підстав для запровадження юридичного регулювання, за яким встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію – досягнення віку 50 та 55 років. Тому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення пункту "а" статті, яким внесені зміни до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" ст. 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, ст. 46 Основного Закону України.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення пункту "а" ст. 54, ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. З огляду на наведене оспорювані положення пункту "а" ст. 54, ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.
Як встановив суд, позивачка тричі зверталась до органу територіального управління Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, однак ГУ ПФУ у Вінницькій області та ГУ ПФУ у Тернопільській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, та не зараховано період роботи з 15.08.1990 по 28.03.1991 року на посаді культорганізатора, згідно довідки № 40 від 24.09.2025 року, оскільки дана посада не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993.
У Переліку найменування посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, визначеному постановою КМУ від 04.11.1993 № 909 віднесено роботу на посаді педагога-організатора. При цьому посади педагога-організатора, культорганізатора віднесена до посад педагогічних працівників, що передбачені Переліком № 963, тому стаж роботи позивачки на посаді культорганізатора підлягає зарахуванню до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. 
Відповідач-2 в оскаржуваному рішенні " 134250012191 від 09.09.2025 зазначив, що до уваги не взято записи трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.08.1990, оскільки титульна сторінка посвідчена печаткою, у реквізитах якої проглядається герб України, що не відповідає даті заповнення трудової книжки. З цього приводу суд зазначає, що позивачка не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником, а не особисто позивачкою, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу за спірний період.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі протиправно не зарахували період роботи позивачки з 15.08.1990 по 28.03.1991 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” ст. 55 Закону № 1788-ХІІ, а рішення прийняті Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 134250012191 від 09.09.2025 та 02.10.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Тернопільській області № 134250012191 віл 02.10.25 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” ст. 55 Закону № 1788-ХІІ є протиправними, та такими які слід скасувати.
Оскільки позивачка вперше звернулася із заявою про призначення пенсії за вислугу років 02.09.2025, то відповідно до ст. 83 Закону № 1788-XII пенсія за вислугу років відповідно до пункту “е” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” підлягає призначенню з цієї дати тим органом, який прийняв перше рішення про відмову у призначенні пенсії. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Враховуючи наведене, суд вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивачки є визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 09.09.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 02.10.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 14.10.2025 року мені - ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до спеціального стажу роботи період роботи позивачки з 15.08.1990 року по 28.03.1991 року на посаді культорганізатора школи, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області призначити позивачці з 02.09.2025 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд дійшов висновку про вчинення зобов`язальних дій відповідачем-2, тому, сплачений позивачкою при зверненні до суду із цим позовом судовий збір у розмірі 1211,20 грн слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Керуючись статтями 2, 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,–
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 09.09.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 134250012191 від 02.10.2025 року про відмову у призначенні пенсії, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 134250012191 від 14.10.2025 року ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи період роботи з 15.08.1990 року по 28.03.1991 року на посаді культорганізатора школи та призначити з 02.09.2025 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 Львівська область м. Львів вул. Митрополита Андрея 10; код ЄДРПОУ 13814885).
Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005 Вінницька область м. Вінниця вул. Зодчих 22; код ЄДРПОУ 13322403).
Відповідач-3: Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (46001 Тернопільська область м. Тернопіль майдан Волі 3; код ЄДРПОУ 14035769)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Р.П. Качур