Справа № 302/1667/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г. 
за участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керита Мар`яна Василівна, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року та на ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року про закриття провадження у справі в частині вимог зустрічного позову, ухвалені головуючим суддею Пухальським С.В., у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця експерта ОСОБА_3 , Державної інспекції архітектури та містобудування про визнання незаконним та скасування технічного паспорта на будинок та запису в реєстрі будівельної діяльності

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 14.10.2013 до його розірвання на підставі заочного рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області у справі №302/1747/23. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, які після розірвання шлюбу проживають разом із матір`ю за межами України.
За час перебування в шлюбі ними було збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, яка на підставі рішення Колочавської сільської ради від 16.04.2015 передана у приватну власність відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку. Будівництво будинку розпочато у 2017 році на підставі будівельного паспорта, оформлені відповідні дозвільні документи, подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Разом з тим, державна реєстрація права власності на будинок відповідачем не проведена.
Згідно з технічною документацією та випискою з погосподарської книги, будинок розташований на зазначеній земельній ділянці, має загальну площу 208,9 кв.м та складається з приміщень першого та мансардного поверхів. За вказаною адресою зареєстровані сторони та їхні діти.
Після розірвання шлюбу сторони не можуть досягти згоди щодо поділу збудованого у шлюбі житлового будинку та земельної ділянки. Відповідач наполягає на тому, що є одноосібним власником нерухомого майна, оскільки дозвільні документи оформлені на його ім`я. Позивачка вважає, що будинок зведено у період шлюбу за спільні кошти сторін, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У зв`язку з наведеним ОСОБА_2 просила суд:
1) Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , збудований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, та припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно;
2) Визнати за нею право особистої приватної власності на частку житлового будинку з господарськими спорудами за вказаною адресою, а також на частку земельної ділянки кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, площею 0,10 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку;
3) Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати – судовий збір та витрати на правову допомогу.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця експерта ОСОБА_3 , Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ), про визнання незаконним та скасування технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.
У зустрічному позові ОСОБА_1 зазначає, що будівництво спірного житлового будинку було розпочато у шлюбі за його ініціативи та фінансового забезпечення. На його думку, твердження ОСОБА_2 щодо завершення будівництва та подання ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації не відповідають дійсності, оскільки будинок фактично не введений в експлуатацію, а у дні, зазначені як дати подання відповідних документів, він перебував за кордоном.
Стверджує, що технічний паспорт на будинок, сформований 11.11.2024, виготовлено без його участі та без проведення реальної технічної інвентаризації, оскільки він договору з ФОП ОСОБА_3 не укладав і не уповноважував інших осіб звертатися за оформленням технічної документації. Аналогічно, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації він не подавав.
У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає, що посилання ОСОБА_2 на наявність у нього дозвільних документів на завершений будинок ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджене належними доказами.
У зустрічному позові ОСОБА_1 просив:
1) Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя;
2) Визнати незаконним та скасувати Технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок, реєстраційний номер НОМЕР_1 : НОМЕР_2 всі редакції (редакція № 1 та редакція № 2), та запис у Реєстрі будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, внесений суб?єктом технічної інвентаризації ОСОБА_4 ( НОМЕР_3 );
3) Визнати незаконною та скасувати декларацію про готовність об`єкта будівництва до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 02.01.2019 року за реєстраційним номером ЗК 061180140091 щодо об`єкта будівництва: «Індивідуальний житловий будинок» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_1 .
4) Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.08.2025 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця експерта ОСОБА_3 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, про визнання незаконними та скасування технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок та декларації про готовність об?єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, з первісним позовом. Об`єднано в одне провадження цивільну справу № 302/1667/24 (провадження № 2/302/454/24) із цивільною справою № 302/1667/24 (провадження № 2/302/54/25). Об`єднаній справі присвоєно номер 302/1667/24 (провадження № 2/302/54/25).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року первісний позов задоволено.
Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
- визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 , право особистої приватної власності на нерухоме майно: частину житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , та на частину земельної ділянки з кадастровим номером 2122482100:01:009:0036, площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 2654,00 грн.
Відмовлено у задоволенні вимоги за зустрічною позовною заявою про визнання незаконним та скасування технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року провадження у даній справі в частині вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Керита М.В. до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця експерта ОСОБА_3 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта - закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_5 , з державного бюджету частину судового збору сплаченого при подачі зустрічного позову за вимогу про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об?єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта на підставі електронної квитанції 8387-6452-5576-3227 від 12.08.2025 року, що становить 1211,20 грн.
Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право на звернення із вимогою про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об?єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, до відповідного адміністративного суду за правилами підсудності, встановленими КАС України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керита М.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що суд першої інстанції, безпідставно закрив провадження у справі в частині вимоги за зустрічною позовною заявою, однобоко дослідив докази, та безпідставно відхилив докази наявні в матеріалах справи, не досліджував такі докази.
Суд першої інстанції безпідставно проігнорував позицію співвідповідача за зустрічним позовом ДІАМ, який зазначив у відзиві, що позивачем пред`явлений позов про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, які винесені безпосередньо ДІАМ. У даного органу немає можливості надати відомості щодо дій та управлінських рішень, які нею не приймались.
Судом не зазначено підстав не застосування ст. 331 ЦК України, на яку послався ОСОБА_1 у своєму відзиві та у зустрічному позові.
Матеріали технічної інвентаризації від 04.12.2018 чітко визначають день, в який ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_3 , однак такий перебував за кордоном.
Просить звернути увагу, що технічний паспорт на житловий будинок не є підтвердженням права власності, тобто не є підставою для виникнення цього речового права. Технічна інвентаризація спірного об`єкта у 2024 році не проводилася та виїзд на місце не здійснювався, однак суд першої інстанції не вважав це за порушення та прийняв докази як належні та допустимі. Також, ОСОБА_1 жодних осіб не уповноважував на замовлення технічних паспортів, технічної інвентаризації.
Крім цього, довести справжність підписів на деклараціях про готовність спірного об`єкта експлуатації також неможливо, бо ДІАМ не передали усіх документів для проведення почеркознавчої експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна інспекція архітектури та містобудування України та фізична особа-підприємець експерт Живчин Р.П. не погоджуються з доводами апеляційної скарги та вважають судове рішення законним та обґрунтованим.

До початку судового засідання від сторін по справі заяв чи клопотань не надходило.
У дане судове засідання з`явились: адвокат Гренджа В.Ю., яка діє в інтересах позивачки ОСОБА_2 , адвокат Керита М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 та адвокат Рішко С.І., який діє в інтересах ФОП ОСОБА_3 
Адвокат Гренджа В.Ю., яка діє в інтересах позивачки ОСОБА_2 , просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Щодо розгляду без участі своєї довірительки не заперечила, оскільки така знає про судове засідання.
Адвокат Рішко С.І., який діє в інтересах ФОП ОСОБА_3 підтримав позицію сторони позивача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Адвокат Керита М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року та рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.
Позивач ОСОБА_2 повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання електронної судової повістки на її особисту електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 14.01.2026 (Т3 а.с.37).
Відповідач Державна інспекція архітектури та містобудування України повідомлений на його офіційну електронну адресу шляхом отримання електронної повістки, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 14.01.2026 (Т3 а.с.39).
Відповідач ФОП експерт ОСОБА_3 повідомлений про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання електронної судової повістки на його особисту електронну адресу (Т3 а.с.41).
Апелянт (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) повідомлений про судове засідання належним чином, зокрема, шляхом надіслання йому поштовими засобами зв`язку судової повістки, яка повернулася на адресу суду з відміткою про особисте вручення від 28.01.2026.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що будівництво спірного житлового будинку було здійснено в період шлюбу на земельній ділянці за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а докази які б спростовували презумпцію спільного сумісного майна подружжя відсутні.
Відхиляючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявивши вимоги про визнання незаконними та скасування технічних паспортів та запису в Реєстрі будівельної діяльності, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права.
В частині вимоги зустрічного позову про визнання незаконною та скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, така вимога стосується правомірності реалізації органом виконавчої влади його публічно-владних повноважень, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому провадження в цій частині вимог судом першої інстанції закрито, оскільки дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Зазначені висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи, відповідають вимогам матеріального та процесуального права з якими погоджується також і колегія суддів апеляційного суду, зважуючи на наступні доводи.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 у справі № 302/1747/23, яке набрало законної сили 02.01.2024 (Т1, а.с.12,15-17).
Від шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_7 та на час судового розгляду даного спору ще є малолітніми (Т1 а.с. 13, 14).
Рішенням Колочавської сільської ради 24 сесії 6 скликання від 16 квітня 2015 року за № 2 – затверджено проект землеустрою з відведення земельної ділянки за кадастровим номером 2122482100:01:009:0036.
У період перебування сторін у шлюбі було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, яка передана у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 , за рахунок земель житлової та громадської забудови Колочавської сільської ради, розташованої у межах населеного пункту на території Міжгірського (нині – Хустського) району Закарпатської області, та виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі Рішення № 2 від 16.04.2015 року Колочавської сільської ради 24-ї сесії шостого скликання «Про затвердження проекту землеустрою та надання у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку», підтвердженням чого є копія рішення № 2 від 16.04.2015 року та Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (Т 1, а.с.18,43-44).
Будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було розпочато в 2017 році, на підставі Будівельного паспорта за № 96, виданого відділом містобудування та архітектури Міжгірської РДА 28 грудня 2017 року (Т 2 а.с.110-110).
30.12.2017 відповідач ОСОБА_1 подав до Управління ДІАМ у Закарпатській області Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, повідомлення зареєстровано 30.12.2017 року за серією ЗК № 061180140091 (Т1, а.с.19).
Згідно технічного паспорта виготовленого ФОП ОСОБА_3 та Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Т1, а.с.20-32, 33-38), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер: 2122482100:01:009:0036. Загальна площа будинку 208,9 кв.м., житлова площа приміщень – 100,7 кв.м.; допоміжна – 108,2 кв.м. Будинок уявляє собою одно поверхову будівлю з мансардним поверхом. На першому поверсі розміщені такі приміщення: коридор – 17,3 кв.м; житлова кімната – 32,2 кв.м; кухня – 12,9 кв.м; ванна – 8,0 кв.м; кухня – 15,7 кв.м; житлова кімната – 15,0 кв.м; гараж – 21,8 кв.м; всього загальною площею по І поверху – 122,9 кв.м, житлова площа – 47,2 кв.м, допоміжна площа – 75,7 кв.м.
На мансардному поверсі розміщені такі приміщення: коридор – 32,5 кв.м, та три житлові кімнати площами – 32,3 кв.м, 10,6 кв.м та 10,6 кв.м, всього загальною площею по мансардному поверху – 86,0 кв.м, житлова площа – 53,5 кв.м, допоміжна площа – 32,5 кв.м.
Будинок має два ганки із сходами, та прибудовану нежитлову будівлю.
15.01.2018 ОСОБА_1 подано до Управління ДІАМ у Закарпатській області Декларацію за реєстраційним номером № ЗК 061180140091 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а саме індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У Декларації зазначено, що будинок обладнаний холодним водопостачанням та водовідведенням, опалення – пічне (твердопаливний котел). На об?єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про прийняття після випробування у визначеному порядку (Т1, а.с.213-214).
Згідно Виписки з погосподарської книги виданої виконкомом Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області 30.09.2024 №2676, за відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає в АДРЕСА_1 , згідно погосподарської книги № 21 за дворогосподарством закріплений особовий рахунок (номер об`єкту погосподарського обліку) НОМЕР_8 . Зазначений житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,10 га (кадастровий номер 2122482100:01:009:0036) та побудований орієнтовно в 2017 році (Т1, а.с.54).
Відповідно до довідки № 2675 від 30.09.2024 виконавчого комітету Колочавської сільської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані чотири особи: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) (Т1, а.с.55).
ОСОБА_1 не провів державну реєстрацію речового права житлового будинку та земельної ділянки виділеної під його будівництво, що ним визнається та в частині земельної ділянки підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.08.2024 року (Т1, а.с.43-53).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин першої - другої, четвертої - п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року в справі № 553/3266/15-ц (провадження № 61-1507св22)).
Оскільки спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та дана презумпція не спростована ОСОБА_1 , тому зазначений об`єкт за наявності спору між сторонами підлягає поділу між колишнім подружжям.
Враховуючи ту обставину, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,10 га (кадастровий номер 2122482100:01:009:0036) згідно Декларації про готовність об`єкта будівництва до експлуатації від 02.01.2019 року за реєстраційним номером ЗК 061180140091 зареєстровано як об`єкт завершеного будівництва та придатний до експлуатації за призначенням, тому в сторін виникло право спільної сумісної власності з моменту прийняття такого об`єкта до експлуатації. 
Небажання ОСОБА_1 здійснити державну реєстрацію зазначеного житлового будинку, який прийнято в експлуатацію не меже саме по собі бути перешкодою для ОСОБА_2 по здійсненню захисту свого права у спільній сумісній власності. Оскільки набуття права власності у спільному сумісному нерухомому майні шляхом його поділу не може залежати від волі одного із колишнього подружжя то за цієї обставини дане право підлягає судовому захисту. 
Відтак, суд першої інстанції підставно здійснив поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя шляхом визнання за кожним по 1/2 частці права власності у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами та у земельній ділянці за кадастровим номером 2122482100:01:009:0036, припинивши при цьому право спільної сумісної власності колишнього подружжя. 

Щодо оскарження ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року.
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі на підставі п.1. ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки суд не звернув увагу на неподання сторонами справи заяви про закриття провадження у справі в частині зустрічної позовної вимоги про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.
З такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця експерта ОСОБА_3 , Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) та серед позовних вимог зустрічного позову було заявлено вимогу про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 02.01.2019 року за реєстраційним номером ЗК 061180140091 щодо об`єкта будівництва: «Індивідуальний житловий будинок» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції закриваючи провадження в частині даної вимоги зустрічного позову керувався тим, що дана вимога стосується правомірності реалізації органом виконавчої влади його публічно-владних повноважень та стосується оскарження індивідуального акта, виданого внаслідок їх реалізації, а тому суд дійшов до висновку, що така вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та закрив провадження у справі щодо цієї вимоги на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Завданням та метою положень пункту 1 статті 6, що вимагає, щоб суди були «встановлені законом», є забезпечення того, щоб судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежала від розсуду органів виконавчої влади, а регулювалася законом, що приймається Парламентом. Проте це не означає, що делеговане законодавство є як таке неприйнятним у справах, що стосуються судової гілки влади. Пункт 1 статті 6 не вимагає від законодавчого органу врегульовувати кожну деталь у цій сфері шляхом прийняття офіційного акту Парламенту, якщо законодавчий орган встановить хоча б організаційну структуру судової влади (див. доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Лео Цанд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява N 7360/76).
Суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, 1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
З матеріалів справи вбачається, що предметом первісних позовних вимог є поділ спільного майна подружжя. Водночас, ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом в якому серед позовних вимог просить визнати незаконною та скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зазначив відповідачем ДІАМ України - центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, тобто є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
Оскаржувана декларація про готовність об`єкта до експлуатації є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, прийнятим у межах реалізації публічно-владних управлінських функцій у сфері містобудівної діяльності та спрямованим на виникнення для замовника юридично значимих правових наслідків.
Тобто, позивач за зустрічним позовом не погоджується з актом суб`єкта владних повноважень, а тому дана позовна вимога не стосується цивільних приватно-правових правовідносин та не порушує його особисті майнові права. Посилання ОСОБА_1 на те, що він в момент оформлення декларації про готовність об`єкта до експлуатації не був присутній на території України та не підписував документи не свідчить про те, що таким чином було порушено його особисті майнові права.
Таким чином, за даною позовною вимогою зустрічного позову наявні всі елементи належності такого спору до адміністративного судочинства: 1) оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, який прийнятий в межах управлінських функцій такого; 2) відсутність порушеного особистого майнового права ОСОБА_1 ; 3) наявність конкретного органу, суб`єкта владних повноважень як відповідача та його рішення яке, на переконання позивача порушує його права в сфері публічно-правових відносин.
Суд своєю ухвалою може закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України на будь-якій стадії цивільного процесу, оскільки цивільно-процесуальним законодавством не передбачено конкретної процесуальної стадії для вчинення такої дії.
Отже, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків щодо закриття провадження у справі в частині зустрічної позовної вимоги, яка стосується визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування законної та обґрунтованої ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області.

Щодо решти доводів апеляційної скарги по суті спору.
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не зазначив підстави не застосування ст. 331 ЦК України на яку посилався апелянт у відзиві та у зустрічному позові. Тобто, ОСОБА_1 вважає, що в даному випадку наявні всі підстави вважати, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом незавершеного будівництва та апелянт є власником такого, оскільки будівництво будинку здійснювалось виключно за його кошти.
Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Як встановлено колегією суддів, будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було розпочато в 2017 році, на підставі Будівельного паспорта за № 96, виданого відділом містобудування та архітектури Міжгірської РДА 28 грудня 2017 року.
30.12.2017 ОСОБА_1 подав до Управління ДІАМ у Закарпатській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, повідомлення зареєстровано 30.12.2017 року за серією ЗК № 061180140091.
15.01.2018 ОСОБА_1 подано до Управління ДІАМ у Закарпатській області Декларацію за реєстраційним номером № ЗК 061180140091 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а саме індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У Декларації зазначено, що будинок обладнаний холодним водопостачанням та водовідведенням, опалення – пічне (твердопаливний котел). На об?єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про прийняття після випробування у визначеному порядку.
Згідно долучених до зустрічної позовної заяви документів, зокрема відповіді ДІАМ України на адвокатський запит, в архівній складовій частині Реєстру будівельної діяльності наявна інформація про зареєстровану Управлінням ДІАМ у Закарпатській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 02.01.2019 щодо об`єкта будівництва «Індивідуальний житловий будинок» (Т1 а.с.212).
Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта датується 21.12.2018.
Тобто, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом закінченого будівництва, житловим будинком готовим до експлуатації.
Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації або нотаріуса.
Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом індивідуальний (садибний), садовий або дачний будинок може здійснюватися, якщо відомості про технічну інвентаризацію, прийняття в експлуатацію та присвоєння адреси внесені до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (абзац восьмий пункту 30 Порядку).
Після проведення державної реєстрації суб`єкт надання адміністративної послуги (державний реєстратор або ЦНАП) видає заявнику Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - документ, що підтверджує право власності на об`єкт нерухомості. 
Таким чином, спірний житловий будинок є об`єктом завершеного будівництва без належно оформленого права власності на такий, оскільки у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутній запис щодо належності такого будинку одному зі сторін спору.
Тому, враховуючи те, що спірне нерухоме майно є об`єктом завершеного будівництва без належно оформленого права власності не підлягають застосуванню положення ст. 331 ЦК України, оскільки такі застосовуються тільки до об`єктів незавершеного будівництва.
З приводу доводів апеляційної скарги, які стосуються неможливості підписання ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на житловий будинок, оскільки апелянт перебував в той час за кордоном, то до таких слід поставитись критично, оскільки це не позбавляло апелянта можливості оформити такі документи скориставшись поштовими засобами зв`язку або через уповноважену особу. Відсутність в матеріалах справи довіреності на іншу особу, яку ОСОБА_1 міг уповноважити на підписання та оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок не виключає можливість оформлення таких документів цим способом. Зворотного суду не доведено.
ОСОБА_1 ставить під сумнів справжність підпису на правовстановлюючих документах, однак не надає суду висновку експерта щодо відсутності його підпису та підписання таких документів іншою особою. У разі, якщо такий вважає, що дані документи було підроблено це не позбавляє апелянта звернутися до правоохоронних органів із відповідною заявою. Відсутність всіх документів наданих ДІАМ не свідчить про неможливість призначення почеркознавчої експертизи без наявності таких.
Серед інших доводів апеляційної скарги зазначено, що технічна інвентаризація спірного об`єкта у 2024 році не проводилася та виїзд на місце не здійснювався, однак суд першої інстанції не вважав це за порушення та прийняв докази як належні та допустимі.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що технічна документація на житловий будинок, паспорт будинку, декларація за реєстраційним номером №ЗК 061180140091 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт відповідності всіх документів чинному законодавству в сфері містобудівної діяльності.
ОСОБА_1 не підтверджує належними та допустимими доказами наявність порушень під час оформлення правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, не надає беззаперечних доказів, які свідчать, що такі документи оформлено з порушенням норм законодавства.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок збудовано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому в розумінні положень ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є спільно нажитим майном подружжя.
Так само, судом вірно зазначено, що житловий будинок не може бути визнаний спільно нажитим майном окремо від земельної ділянки на якій такий розташований, оскільки в даному випадку діє загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Такі висновки викладено у постанові ВП ВС від 16.06.2020 у справі №689/26/17 на яку послався суд першої інстанції.
Факт отримання та реєстрації права власності на земельну ділянку на якій розташований земельний будинок за ОСОБА_1 не свідчить про те, що дана земельна ділянка належить тільки апелянту, оскільки існує презумпція спільності майна подружжя, яка прямо закріплена положеннями ЦК та СК України.
Апелянт стверджував, що житловий будинок побудовано переважно чи виключно за його особисті кошти, однак на підтвердження такого не надає переконливих та беззаперечних доказів, які дають підстави для прийняття саме таких висновків.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права, з урахуванням актуальної практики Верховного Суду у спірних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, не спростовують законного та обґрунтованого рішення та ухвали суду першої інстанції.
Отже, згідно положень ст. 375 ЦПК України, подана апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року та ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року про закриття провадження у справі в частині вимог зустрічного позову, слід залишити без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керита Мар`яна Василівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року про закриття провадження у справі в частині вимог зустрічного позову, залишити без змін.
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 червня 2026 року.
Суддя-доповідач: 
Судді: