Справа № 127/40732/25
Провадження № 2/127/5799/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2026 року | місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Косєй К.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 15 листопада 2013 року по 15 вересня 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року у справі № 127/14307/16-ц.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.
На виконання зазначеного рішення суду 21 квітня 2015 року видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № 47401431.
Позивач зазначає, що відповідач належним чином аліментні зобов`язання не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати аліментів.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 28448 від 22 грудня 2025 року, складеного органом державної виконавчої служби, станом на 23 грудня 2025 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 204 394 грн 12 коп.
Посилаючись на те, що аліменти є періодичним платежем та підлягають сплаті щомісячно, а їх несвоєчасна сплата з вини платника є підставою для нарахування неустойки відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України, позивач здійснила розрахунок пені за період з січня 2020 року по жовтень 2025 року.
Згідно з розрахунком позивача, загальний розмір нарахованої за зазначений період пені становить 3 172 331 грн 14 коп.
Разом з тим, враховуючи передбачене законом обмеження розміру неустойки сумою заборгованості зі сплати аліментів, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 204 394 грн 12 коп., тобто у межах суми заборгованості, визначеної органом державної виконавчої служби станом на 23 грудня 2025 року.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2026 року відкрито провадження у справі та визначено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
16 квітня 2026 року Вінницьким міським судом Вінницької області у даній справі ухвалено заочне рішення, яким вирішено заявлені позовні вимоги.
У подальшому відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2026 року заочне рішення суду від 16 квітня 2026 року скасовано, а розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Після скасування заочного рішення представником відповідача адвокатом Григоренко Катериною Іванівною 28 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву.
У відзиві відповідач позовні вимоги по суті не заперечує, факт існування заборгованості зі сплати аліментів визнає, однак просить суд зменшити розмір неустойки на підставі частини другої статті 196 Сімейного кодексу України до 30000 грн.
На обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається, зокрема, на свій матеріальний та сімейний стан, проходження військової служби після мобілізації, стан здоров`я, наявність у нього низки захворювань, а також на часткове погашення заборгованості зі сплати аліментів шляхом утримання відповідних сум із його грошового забезпечення.
У відзиві відповідач також зазначає, що до грудня 2024 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак підприємницької діяльності не здійснював та доходу від неї не отримував, у зв`язку з чим, за його твердженням, утворилася заборгованість зі сплати аліментів.
Крім того, відповідач посилається на те, що з 05 грудня 2024 року був мобілізований та проходить військову службу, у зв`язку з чим його матеріальне становище та життєві обставини змінилися.
На підтвердження стану здоров`я відповідач посилається на документи військово-лікарської комісії, зокрема довідку від 07 листопада 2025 року, у якій зазначено про наявність у нього низки захворювань.
Також у відзиві відповідач зазначає про здійснення утримань із його грошового забезпечення в рахунок погашення аліментної заборгованості та вказує на поступове зменшення розміру заборгованості.
Відповідач також посилається на обставини особистих взаємовідносин між сторонами та зазначає, що позивач нібито чинила йому перешкоди у спілкуванні із сином.
03 липня 2026 року представником позивача адвокатом Косєй Катериною Віталіївною через підсистему «Електронний суд» подано відповідь на відзив.
У відповіді на відзив позивач заперечує проти задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 30 000 грн та просить позов задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача зазначає, що відповідач фактично визнав наявність заборгованості зі сплати аліментів та не заперечує проти обставин її утворення.
На думку позивача, посилання відповідача на відсутність доходу у період здійснення ним підприємницької діяльності не свідчить про відсутність його вини у простроченні сплати аліментів, оскільки відповідач, будучи зобов`язаним утримувати неповнолітню дитину, мав вживати заходів для належного виконання свого аліментного обов`язку.
Представник позивача також звертає увагу суду на те, що більшість обставин, на які відповідач посилається як на підстави для зменшення пені, виникли після формування значної частини заборгованості зі сплати аліментів.
Зокрема, зазначає, що мобілізація відповідача відбулася 05 грудня 2024 року, тоді як заборгованість зі сплати аліментів формувалася протягом попередніх років.
Крім того, представник позивача вказує, що довідка військово-лікарської комісії датована 07 листопада 2025 року та сама по собі не підтверджує того, що стан здоров`я відповідача у попередні роки об`єктивно перешкоджав йому виконувати аліментний обов`язок.
Стосовно здійснення утримань із грошового забезпечення відповідача представник позивача зазначає, що такі виплати здійснюються не добровільно відповідачем, а в межах примусового виконання виконавчого документа на підставі відповідних постанов державного виконавця, у зв`язку з чим не можуть свідчити про добровільне погашення відповідачем заборгованості.
Разом з тим, під час нового розгляду справи судом досліджено документи органу державної виконавчої служби щодо стану виконання виконавчого провадження № 47401431 та погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів.
З листа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 17875 від 02 червня 2026 року вбачається, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 47401431 з примусового виконання виконавчого листа № 127/4792/15-ц, виданого 21 квітня 2015 року Новотроїцьким районним судом Херсонської області, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 березня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.
Як зазначено у вказаному листі, державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 квітня 2026 року.
При цьому орган державної виконавчої служби повідомив, що здійснити розрахунок заборгованості станом на 16 квітня 2026 року в повному обсязі було неможливо у зв`язку з відсутністю обґрунтованого звіту про відрахування аліментів за місцем проходження відповідачем військової служби.
Водночас з наданої державним виконавцем інформації вбачається, що на депозитний рахунок органу примусового виконання рішень у квітні 2026 року надійшли кошти у сумі 23 574 грн 48 коп., а у травні 2026 року — 34 377 грн 66 коп., які були перераховані на рахунок стягувачки.
Таким чином, після визначення заборгованості, яка існувала станом на 23 грудня 2025 року та була покладена позивачем в основу розрахунку заявленої до стягнення неустойки, відповідачем у межах виконавчого провадження здійснювалося погашення заборгованості зі сплати аліментів.
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем станом на 02 червня 2026 року, розмір заборгованості змінювався з урахуванням нарахованих поточних аліментів та коштів, фактично утриманих із доходу відповідача та перерахованих стягувачці.
Зокрема, з наданого розрахунку вбачається, що у лютому 2026 року з доходу відповідача було стягнуто 23 007 грн 22 коп., у квітні 2026 року — 23 574 грн 48 коп., а у травні 2026 року — 34 377 грн 66 коп., які спрямовані на виконання аліментного зобов`язання.
Зазначені платежі здійснювалися в межах примусового виконання рішення суду та не є тотожними добровільному виконанню відповідачем аліментного обов`язку, однак їх фактичне надходження стягувачці та відповідне зменшення заборгованості має значення для встановлення фактичних обставин справи та оцінки доводів сторін.
Позивач, заперечуючи проти зменшення пені, у відповіді на відзив зазначає, що наведені відповідачем обставини щодо проходження військової служби, стану здоров`я та проведення утримань із грошового забезпечення виникли переважно після утворення заборгованості, за прострочення сплати якої заявлено вимогу про стягнення неустойки.
Представник позивача також зазначає, що посилання відповідача на наявність перешкод у спілкуванні з дитиною не може бути підставою для невиконання обов`язку щодо її матеріального утримання, оскільки обов`язок батьків утримувати дитину та право батьків на участь у її вихованні та спілкуванні з нею є самостійними сімейними правовідносинами.
Позивач просить суд врахувати найкращі інтереси дитини та стягнути з відповідача неустойку в заявленому розмірі 204 394 грн 12 коп., відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про її зменшення до 30 000 грн.
Таким чином, між сторонами фактично відсутній спір щодо самого факту наявності заборгованості зі сплати аліментів та обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина. 
Спір зводиться, насамперед, до наявності передбачених законом підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді неустойки за прострочення сплати аліментів, правильності визначення її розміру, а також наявності підстав для його зменшення з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Косей К.В. позовну заяву підтримала відповідно до викладених обстави та просила її задовольнити.
Представник відповідача адвокат Григоренко К.І. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя та просив суд частково задовільнити заявлені позовні вимоги та зменшити пені до 30000 грн. з урахуванням викладеного у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. 
Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та надані пояснення в судовому засіданні представника сторін, переходить до оцінки встановлених обставин та правовідносин, що виникли між сторонами.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2013 року по 15 вересня 2016 року, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року у справі № 127/14307/16-ц.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.
На виконання зазначеного рішення суду 21 квітня 2015 року видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у межах виконавчого провадження № 47401431.
Відповідно до частини першої статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною першою статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
Отже, визначений судовим рішенням обов`язок відповідача зі сплати аліментів має періодичний характер та підлягає виконанню щомісячно у встановленому судом розмірі.
Судом також встановлено, що зазначений обов`язок відповідач належним чином та своєчасно не виконував, унаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів.
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданим органом державної виконавчої служби, станом на 23 грудня 2025 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 204 394 грн 12 коп.
Саме зазначена сума заборгованості була покладена позивачем в основу розрахунку неустойки, при цьому позивачем заявлено до стягнення 204 394 грн 12 коп. пені, тобто в межах передбаченого законом максимального розміру.
Разом з тим, після ухвалення первісного заочного рішення суду від 16 квітня 2026 року у справі відповідач подав заяву про його перегляд, у межах розгляду якої судом було скасовано зазначене заочне рішення та призначено справу до розгляду по суті.
У зв`язку із скасуванням заочного рішення від 16 квітня 2026 року спір підлягає повторному вирішенню судом по суті з урахуванням усіх доказів, поданих сторонами до моменту ухвалення нового рішення.
Після скасування заочного рішення відповідачем через представника подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач фактично не заперечує наявності заборгованості зі сплати аліментів, однак просить зменшити розмір неустойки до 30000 грн.
Відповідно до частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Таким чином, суд виходить із того, що факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів сторонами фактично не заперечується. Предметом спору у цій справі є насамперед наявність правових підстав для стягнення неустойки, її граничний розмір та питання щодо можливості її зменшення відповідно до частини другої статті 196 Сімейного кодексу України.
Водночас при вирішенні спору суд враховує не лише розрахунок заборгованості, який існував станом на 23 грудня 2025 року, а й подальші документально підтверджені зміни у розмірі заборгованості.
На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 47401431 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.
З листа Відділу примусового виконання рішень № 17875 від 02 червня 2026 року вбачається, що державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 47401431 станом на 01 квітня 2026 року.
Згідно з указаним розрахунком заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів утворилася внаслідок неналежного виконання ним обов`язку зі сплати аліментів та станом на березень 2026 року становила 211 095,81 грн.
При цьому з наданого державним виконавцем розрахунку вбачається, що за окремі місяці аліменти відповідачем не сплачувалися взагалі, а за інші місяці сплачені суми були недостатніми для повного виконання відповідного щомісячного зобов`язання.
Так, з грудня 2021 року по березень 2026 року розрахунком відображено поступове збільшення суми заборгованості, зокрема за рахунок несплати щомісячних аліментних платежів. Водночас у грудні 2025 року, листопаді 2025 року та жовтні 2025 року державним виконавцем враховано здійснені відповідачем платежі, унаслідок чого сукупний розмір заборгованості за відповідні місяці зменшувався.
Крім того, з листа Відділу примусового виконання рішень убачається, що у квітні 2026 року на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби надійшли кошти у сумі 23 574,48 грн, а у травні 2026 року — 34 377,66 грн, які були перераховані стягувачу.
Разом із тим державним виконавцем зазначено, що здійснити остаточний розрахунок заборгованості станом на 16 квітня 2026 року було неможливо через відсутність належним чином оформленого та обґрунтованого звіту про відрахування аліментів за місцем проходження військової служби боржника — військовою частиною НОМЕР_1 . Із наданого військовою частиною звіту від 27 травня 2026 року неможливо встановити, у межах якого саме виконавчого провадження здійснювалися відрахування, який їх розмір, яка сума була стягнута в погашення заборгованості та яка сума становила поточні аліментні платежі.
Суд бере до уваги зазначені обставини, оскільки вони мають значення для визначення фактичного розміру заборгованості та, відповідно, для правильного визначення розміру неустойки (пені).
З довідки військової частини НОМЕР_1 про отримані доходи ОСОБА_2 за період з лютого по травень 2026 року вбачається, що відповідач у цей період проходив військову службу та отримував грошове забезпечення, у тому числі додаткову винагороду за період дії воєнного стану. У довідці також відображено утримання із його грошового забезпечення за виконавчими документами.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується як наявність у відповідача обов`язку зі сплати аліментів, так і факт виникнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням цього обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з вини особи, яка зобов`язана їх сплачувати за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Отже, для покладення на платника аліментів відповідальності у вигляді неустойки необхідною умовою є встановлення факту прострочення виконання аліментного зобов`язання та вини платника у виникненні такої заборгованості.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пеня є видом неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення його виконання.
Зобов`язання батьків утримувати дитину є безумовним та виникає безпосередньо із закону. При цьому у даному випадку обов`язок відповідача зі сплати аліментів визначений також судовим рішенням та виконавчим листом, які є чинними та підлягають виконанню.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. Сам по собі факт проходження відповідачем військової служби не припиняє та не змінює його аліментного обов`язку, а навпаки, отримання ним грошового забезпечення свідчить про наявність доходу, з якого відповідно до закону можуть та повинні проводитися аліментні відрахування.
При цьому суд враховує, що відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України відповідальність у вигляді пені пов`язана саме з простроченням виконання аліментного обов`язку, а не з фактом самого існування заборгованості.
З огляду на це суд повинен визначити розмір заборгованості за кожним періодичним аліментним платежем та кількість днів прострочення кожного такого платежу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, провадження № 14-37цс18, дійшла висновку, що загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів повинна розраховуватися шляхом визначення пені за кожним простроченим щомісячним платежем окремо з урахуванням суми несплачених аліментів та кількості днів прострочення.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, уточнено порядок такого розрахунку та зазначено, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується лише тим місяцем, у якому аліменти не сплачувалися.
Таким чином, розрахунок пені має здійснюватися за формулою:P = (A1 ? 1 % ? Q1) + (A2 ? 1 % ? Q2) + ... + (An ? 1 % ? Qn), де А — сума несплачених аліментів за відповідний місяць, а Q — кількість днів прострочення відповідного платежу.
При цьому суд враховує положення частини першої статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Отже, суд не вправі присудити позивачу більшу суму неустойки, ніж та, яка заявлена ним до стягнення, а також повинен перевірити відповідність заявленого розрахунку вимогам частини першої статті 196 Сімейного кодексу України.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені з урахуванням даних державної виконавчої служби про розмір заборгованості, строків виникнення відповідних щомісячних платежів, здійснених відповідачем оплат та кількості днів прострочення.
Враховуючи характер аліментного зобов`язання, його періодичність, тривалість прострочення, розмір фактично утвореної заборгованості та здійснені відповідачем платежі, суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення неустойка підлягає визначенню з урахуванням встановленого законом граничного розміру.
Зокрема, частина перша статті 196 Сімейного кодексу України прямо встановлює, що сума пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості зі сплати аліментів.
З урахуванням установленого розміру заборгованості та меж заявлених позовних вимог суд визначає належний до стягнення розмір неустойки у сумі 102197,06 грн, що становить половину заявленої до стягнення суми 204 394,12 грн.
При визначенні остаточного розміру пені суд також враховує положення частини другої статті 196 Сімейного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки (пені) може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Суд бере до уваги, що відповідач є військовослужбовцем, проходить військову службу, його доходи складаються з грошового забезпечення та додаткової винагороди, а з отриманого ним доходу здійснюються відрахування за виконавчими документами.
Крім того, на підтвердження обставин щодо стану свого здоров`я відповідачем надано суду довідку військово-лікарської комісії від 07 листопада 2025 року № 2025-1107-1341-1233-3, яка міститься на а.с. 142, а також інші медичні документи, що містяться на а.с. 142-147.
Зазначеною довідкою ВЛК підтверджено, що ОСОБА_2 проходив медичний огляд гарнізонною військово-лікарською комісією № 1 Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь». За результатами медичного огляду у відповідача встановлено низку захворювань, зокрема гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, ішемічну хворобу серця, стенокардію напруження І функціонального класу, дифузний кардіосклероз, недостатність мітрального та трикуспідального клапанів легкого ступеня, серцеву недостатність, поширений остеохондроз із множинними протрузіями та екструзіями міжхребцевих дисків, деформуючий спондильоз із клиноподібною деформацією тіл хребців, спондилоартроз шийного, грудного та поперекового відділів хребта, хронічний вірусний гепатит С, фіброз печінки, деформуючий артроз колінних суглобів, вертеброгенну дорсалгію, астено-невротичний синдром, а також хронічну двобічну нейросенсорну приглухуватість ІІ ступеня та викривлення перегородки носа з порушенням носового дихання.
Водночас ВЛК дійшла висновку про придатність відповідача до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, вищих військових навчальних закладах, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення та охорони, із непридатністю до служби у підрозділах спеціального призначення, Десантно-штурмових військах, морській піхоті, на підводних човнах, надводних кораблях та у спеціальних спорудах.
Суд звертає увагу, що зазначена довідка ВЛК не підтверджує непридатності відповідача до військової служби загалом, однак у сукупності з іншими медичними документами об`єктивно підтверджує наявність у нього низки хронічних захворювань та обмежень щодо характеру фізичного навантаження, які існували у період проходження ним військової служби.
Так, із консультаційного висновку лікаря-інфекціоніста від 29 жовтня 2025 року вбачається, що у відповідача діагностовано хронічний вірусний гепатит С та фіброз печінки. У документі також зазначено, що у липні 2025 року відповідача було поставлено на лікування за державною програмою противірусної терапії хронічного вірусного гепатиту С, а з 29 липня 2025 року розпочато відповідне лікування, курс якого пройдено. За результатами проведених досліджень встановлено відсутність вірусу гепатиту С у крові, однак відповідачу було рекомендовано подальше медичне спостереження та проведення контрольних досліджень.
З наданого медичного висновку лікаря-нейрохірурга від 28 жовтня 2025 року судом установлено наявність у відповідача деформуючого спондилоартрозу, спондильозу та поширеного ускладненого остеохондрозу хребта з екструзією міжхребцевого диска С5-С6 та протрузіями в інших відділах хребта, а також компресійних переломів тіл хребців Т5, Т7, Т8, Т9, Т12 із клиноподібною деформацією різного ступеня та стійкого вираженого м`язово-тонічного синдрому. Вказаним спеціалістом також встановлено хронічний вертеброгенний больовий синдром у стадії загострення та рекомендовано обмеження фізичного осьового навантаження на хребет, уникнення переохолодження та проведення консервативного лікування під наглядом відповідних лікарів.
Виписка з медичної карти, що міститься у матеріалах справи, додатково підтверджує тривалий характер захворювань опорно-рухового апарату відповідача. У ній зазначено, що відповідач протягом тривалого часу страждає на захворювання хребта, а погіршення його стану відбулося, зокрема, після початку проходження військової служби та постійного фізичного навантаження. За результатами проведених у травні 2025 року рентгенологічного та МРТ-досліджень встановлено компресійні переломи тіл декількох грудних хребців, деформації хребта, остеохондроз, спондильоз, спондилоартроз, екструзії та протрузії міжхребцевих дисків.
Особливого значення суд надає тому, що під час медичного обстеження у серпні 2025 року відповідач скаржився на постійний біль у хребті, обмеження рухів, оніміння та відчуття печіння в нижніх кінцівках, слабкість нижніх кінцівок та загальну слабкість. Об`єктивно було встановлено обмеження рухів хребта, больовий та м`язово-тонічний синдроми, зниження толерантності до фізичного навантаження, а також зниження м`язової сили нижніх кінцівок. За результатами фізичної терапії від 25 серпня 2025 року зафіксовано больовий синдром, обмеження рухів у хребті, слабкість нижніх кінцівок та порушення толерантності до фізичного навантаження. Водночас у подальшому, за результатами огляду від 08 вересня 2025 року, зафіксовано певну позитивну динаміку стану відповідача, що свідчить про проходження ним лікування та реабілітаційних заходів.
З консультаційного висновку лікаря ортопеда-травматолога від 07 вересня 2025 року також убачається наявність у відповідача радикулопатії множинних відділів хребта, поширеного остеохондрозу, спондилоартрозу, спондильозу, екструзій та протрузій міжхребцевих дисків, компресійних переломів тіл хребців, а також хронічного синовіїту обох колінних суглобів та кісти Бейкера праворуч. Лікарем рекомендовано лікування під наглядом невролога, консультацію лікаря фізичної та реабілітаційної медицини, лікувальну фізкультуру та обмеження фізичного навантаження.
Крім того, відповідно до висновку лікаря-терапевта від 08 вересня 2025 року у відповідача встановлено ішемічну хворобу серця, стабільну стенокардію напруження ІІ функціонального класу, дифузний кардіосклероз, серцеву недостатність із збереженою фракцією викиду лівого шлуночка, гіпертензивну хворобу ІІ ступеня та гіпертензивне серце з ексцентричною гіпертрофією лівого шлуночка. Вказані обставини також свідчать про наявність у відповідача хронічних захворювань, які потребують медичного спостереження та лікування.
Медичні документи щодо огляду відповідача лікарем-отоларингологом та лікарем-офтальмологом від листопада 2025 року додатково підтверджують наявність у нього хронічної двобічної нейросенсорної приглухуватості ІІ ступеня, викривлення перегородки носа з порушенням носового дихання, а також астигматизму обох очей. При цьому зазначені порушення самі по собі не були визначені як такі, що виключають можливість проходження військової служби.
Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що вони є належними та допустимими доказами на підтвердження стану здоров`я відповідача. Разом із тим суд не встановлює прямого причинно-наслідкового зв`язку між кожним із зазначених захворювань та виникненням заборгованості зі сплати аліментів. Сам по собі стан здоров`я платника аліментів не звільняє його від виконання встановленого судовим рішенням обов`язку щодо утримання дитини та не припиняє відповідальності за прострочення виконання такого обов`язку.
Водночас відповідно до частини другої статті 196 Сімейного кодексу України суд вправі зменшити розмір неустойки (пені), якщо її розмір є надмірним, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому наведена норма підлягає застосуванню з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності забезпечення балансу між інтересами дитини та обов`язком платника аліментів нести передбачену законом відповідальність за прострочення виконання аліментного зобов`язання.
Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 звернув увагу, що вирішуючи питання про зменшення пені за прострочення сплати аліментів, суд спочатку має визначити її розмір відповідно до частини першої статті 196 СК України, а після цього — вирішити питання про можливість та розмір її зменшення. При цьому для застосування частини другої статті 196 СК України не є необхідною одночасна наявність як несприятливого матеріального, так і сімейного стану платника аліментів; достатньою може бути наявність однієї з відповідних обставин, якщо вона належним чином підтверджена доказами. Верховний Суд також наголосив на необхідності дотримання принципу пропорційності та недопущення такого зменшення пені, за якого вона втрачає стимулюючу функцію.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2026 року у справі № 761/26311/23, відповідно до якого суд, визначивши пеню в межах установленого законом розміру, має окремо оцінити підстави для її зменшення, враховуючи матеріальний або сімейний стан платника, права та інтереси одержувача аліментів, співмірність відповідальності характеру порушення та необхідність збереження пенею стимулюючої функції.
Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цієї справи, суд враховує не лише наявність у відповідача хронічних захворювань, але й характер та тривалість таких захворювань, необхідність проходження лікування та реабілітації, встановлені медичними працівниками обмеження фізичного навантаження, а також те, що зазначені обставини припадають на період проходження відповідачем військової служби.
Разом із тим суд враховує, що відповідач не звільнений від виконання батьківського обов`язку щодо утримання дитини, а встановлені йому захворювання не є підставою для повного звільнення від відповідальності за прострочення сплати аліментів. Відповідач є працездатною особою, продовжує проходити військову службу та отримує грошове забезпечення, з якого здійснюються відрахування на утримання дитини. Тобто обставини справи не свідчать про повну відсутність у нього можливості виконувати аліментне зобов`язання.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що після початку проходження військової служби відповідачем здійснювалося погашення заборгованості зі сплати аліментів, у тому числі шляхом утримання відповідних сум із його грошового забезпечення. Згідно з листом органу державної виконавчої служби від 02 червня 2026 року № 17875 на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби у квітні 2026 року надійшло 23 574,48 грн, а у травні 2026 року — 34 377,66 грн, які були перераховані стягувачу. Отже, суд враховує не лише наявність прострочення у минулому, а й фактичну поведінку відповідача щодо погашення заборгованості на час розгляду справи.
При цьому суд виходить із того, що здійснення відповідачем подальших платежів не усуває факту допущеного ним прострочення та не позбавляє позивача права на стягнення передбаченої законом пені. Разом із тим такі платежі мають значення для оцінки ступеня виконання основного аліментного зобов`язання, поведінки відповідача після виникнення заборгованості та визначення пропорційного розміру відповідальності.
Суд також враховує, що аліментне зобов`язання має пріоритетне значення, оскільки спрямоване на забезпечення належного утримання дитини, а тому саме по собі посилання відповідача на проходження військової служби, стан здоров`я чи наявність витрат не може бути підставою для фактичного нівелювання відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів.
Разом із тим сукупність установлених у справі обставин — тривала заборгованість зі сплати аліментів, проходження відповідачем військової служби за мобілізацією, підтверджений медичними документами стан його здоров`я, наявність хронічних захворювань та необхідність лікування і реабілітації, встановлені обмеження щодо фізичного навантаження, а також здійснення відповідачем у подальшому платежів у рахунок погашення заборгованості — дає суду підстави для висновку про необхідність застосування частини другої статті 196 СК України та зменшення визначеного судом розміру пені.
Визначаючи конкретний розмір такого зменшення, суд виходить із необхідності дотримання балансу між правом дитини на належне матеріальне забезпечення та правом платника аліментів на врахування його об`єктивного матеріального і фізичного стану. При цьому суд бере до уваги, що зменшення пені не повинно перетворюватися на звільнення відповідача від відповідальності та не може позбавляти її компенсаційної і стимулюючої функції.
З огляду на характер допущеного порушення, тривалість невиконання аліментного обов`язку, розмір основної заборгованості, з одного боку, та підтверджені доказами обставини щодо стану здоров`я відповідача, проходження ним військової служби, його матеріального становища та здійснення ним платежів у рахунок погашення заборгованості, з іншого боку, суд вважає справедливим, розумним та співмірним зменшити визначений розмір пені на 50 відсотків.
Таким чином, із заявленої позивачем до стягнення суми пені в розмірі 204 394,12 грн підлягає стягненню 50 відсотків, що становить 102 197,06 грн (204 394,12 грн ? 50 %).
Саме такий розмір відповідальності, на переконання суду, забезпечує належний баланс між необхідністю захисту майнових інтересів дитини та врахуванням об`єктивних обставин, що характеризують особу відповідача. При цьому зменшення пені на половину не призводить до фактичного звільнення відповідача від відповідальності, оскільки на його користь не встановлюється нульовий або символічний розмір пені, а до стягнення підлягає понад сто тисяч гривень, що є істотною сумою та зберігає стимулююче значення відповідальності за порушення аліментного зобов`язання.
Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а з ОСОБА_2 на її користь належить стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 102 197,06 грн. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені в сумі 102 197,06 грн слід відмовити у зв`язку із застосуванням судом передбаченого частиною другою статті 196 СК України права на зменшення її розміру.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, звільнена від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 204 394,12 грн.
Судом позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 102 197,06 грн, що становить 50 відсотків від заявленої суми позовних вимог.
Згідно із Законом України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою застосовується ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову.
Таким чином, від заявленої позивачем суми 204 394,12 грн розмір судового збору становить 2 043,94 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 50 відсотків, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 50 відсотків зазначеної суми судового збору, що становить 1 021,97 грн.
З огляду на викладене, судовий збір у розмірі 1 021,97 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, статтями 180, 181, 182, 194, 196 Сімейного кодексу України, статтею 549 Цивільного кодексу України, Законом України «Про судовий збір», суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 102197 (сто дві тисячі сто дев`яносто сім) гривень 06 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 021 (одна тисяча двадцять одна) гривня 97 копійок.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники судового розгляду:
Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повний текст рішення складено 28.08.2026.

Суддя: