Дата документу 09.09.2026
Справа № 501/5982/25
2/501/1006/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Петрюченко М.І., 
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за 
позовом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф»
до
відповідача: ОСОБА_1 
предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості,
сторони в судове засідання не з`явились
ухвалив рішення про наступне:
В С Т А Н О В И В:
І. Виклад позиції позивача.
Представник ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» (далі позивач) 26.12.2025 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором №899974 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.07.2020 у розмірі 20 369,24 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Позов обґрунтований тим, що 20.07.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №899974 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. У вказаному Кредитному договорі між сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором та здійснено переказ коштів на картковий рахунок відповідачі НОМЕР_1 у розмірі 6 200,00 грн.
Додатковим договором від 25.07.2020 строк користування продовжено до 31.07.2020.
Відповідач здійснив платежі на суму 589,00 грн., дата останнього платежу 25.07.2020, не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тому у нього утворилась заборгованість станом на 22.12.2025 у розмірі 20 369,24 грн., яка складається з: 6 200.00 грн. – заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 11 174,00 грн. – заборгованість про процентам, 0,00 грн. – заборгованість за штрафами, 2 995,24 грн. – інфляційне збільшення.
22.02.2021 між первісним кредитором та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу №015-220221, відповідно до якого до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
21.10.2024 між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу №20241021/2, відповідно до якого до позивача перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідач 09.02.2026 надав до суду відзив на позов (а.с.56-60), просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні докази набуття новим кредитором вимоги до боржника (факт перерахування коштів за договором факторингу); в матеріалах справи відсутній договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового цифрового підпису; відсотки за користування кредитними коштами нараховані поза межами строку кредитування; проценти мають бути зменшені, оскільки вони майже в шість разів перевищують заборгованість за тілом кредиту; необгрунтованою є вимога про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн., тощо.
Представник позивача 16.02.2026 надав до суду відповідь на відзив (а.с.64-74), просить суд задовольни позов.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача в судове не з`явився, в позові просить розгляд справи здійснювати без участі позивача, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 26.12.2025 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.47).
Ухвалою судді від 20.01.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.51-52).
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 20.07.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №899974 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. У вказаному Кредитному договорі між сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором та здійснено переказ коштів на картковий рахунок відповідачі НОМЕР_1 у розмірі 6 200,00 грн.
Додатковим договором від 25.07.2020 строк користування продовжено до 31.07.2020.
Відповідач здійснив платежі на суму 589,00 грн., дата останнього платежу 25.07.2020, не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тому у нього утворилась заборгованість станом на 22.12.2025 у розмірі 20 369,24 грн., яка складається з: 6 200.00 грн. – заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 11 174,00 грн. – заборгованість про процентам, 0,00 грн. – заборгованість за штрафами, 2 995,24 грн. – інфляційне збільшення.
22.02.2021 між первісним кредитором та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу№015-220221, відповідно до якого до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
21.10.2024 між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу №20241021/2, відповідно до якого до позивача перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
V. Оцінка Суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст.639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції чинній на момент укладення договору позики), так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
Судом встановлено, що 20.07.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №899974 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. У вказаному Кредитному договорі між сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.
Вказаний договір підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. (а.с.7-10).
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором та здійснено переказ коштів на картковий рахунок відповідачі НОМЕР_1 у розмірі 6 200,00 грн.
Додатковим договором від 25.07.2020 строк користування продовжено до 31.07.2020.
Відповідно до виписки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про рух коштів на картці № НОМЕР_1 зазначену позичальником ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 20.07.2020 було перераховано кошти на суму 6200 грн. (а.с.120).
За встановлених обставин суд вважає, що сторонами погоджено всі істотні умови кредитного договору, оскільки даний електронний договір містить істотні умови щодо суми кредиту, дати його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, при цьому вказаний кредитний договір недійсним або неукладеним не визнавався, доказів цього не надано.
Крім того, відповідач здійснив платежі на суму 589,00 грн., дата останнього платежу 25.07.2020, не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тому у нього утворилась заборгованість станом на 22.12.2025 у розмірі 20 369,24 грн., яка складається з: 6 200.00 грн. – заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 11 174,00 грн. – заборгованість про процентам, 0,00 грн. – заборгованість за штрафами, 2 995,24 грн. – інфляційне збільшення.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Наведена вище правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.04.2024 у справі справа № 2221/2373/12 (провадження № 61-483св23).
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово стверджував, що належними доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (див. постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012).
У постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 Верховний Суд вказував на те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2021 між первісним кредитором та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу №015-220221, відповідно до якого до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
21.10.2024 між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу №20241021/2, відповідно до якого до позивача перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020.
Позивачем надано витяги з Реєстру прав вимог №015-220221 від 22.02.2021, відповідно до якого до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020 та Реєстру прав вимог №20241021/2 від 22.12.2025, відповідно до якого до позивача перешло право вимоги за кредитним договором №899974 від 20.07.2020 (а.с.30-31, 32-33, 34).
Таким чином, позивачем підтверджено належними доказами набуття права вимоги до відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №899974 від 20.07.2020 становить 20 369,24 грн., яка складається з: 6 200.00 грн. – заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 11 174,00 грн. – заборгованість про процентам за користування, 0,00 грн. – заборгованість за штрафами, 2 995,24 грн. – інфляційне збільшення.
Зважаючи на обов`язок суду належним чином дослідити поданий позивачем розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок (постанова Верховного Суду в справі № 775/7704/15 від 23 січня 2018 року), суд здійснює перевірку нарахованої до стягнення заборгованості.
При цьому, вирішуючи питання про стягнення сум заборгованості за відсотками суд враховує, що за змістом ст.1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п.1.2.-1.4.2 Кредитного договору сума кредиту складає: 6200,00 гривень. Строк кредиту 5 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору.
Додатковим договором від 25.07.2020 строк користування продовжено до 31.07.2020.
Тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка за користування кредитом залежить від фактичного виконання Клієнтом умов Договору та становить: Знижена процентна ставка - 1,90% процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в Графіку платежів.
Стандартна процента ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо Клієнт не виконав умови зазначені в пп.1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки.
Згідно з п.1.6.-1.7. Договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: за зниженою ставкою 6789.00 грн; за стандартною ставкою 6789,00 грн.
Обчислення орієнтовної реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту базується на припущенні, що Договір залишається дійсним протягом погодженого строку та, що Товариство і Споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені Договором. При цьому, орієнтовна реальна процентна та орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою застосовані, виходячи з умов застосування цієї ставки, що передбачені Договором, але у межах погодженого строку виконання Споживачем зобов`язань за Договором.
Згідно з п.4.1.-4.5 Кредитного договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно) Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору.
Пропозиція (оферта) Клієнта щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом натискання кнопки «ПРОДЛИТЬ/ПРОДОВЖИТИ КРЕДИТ» в Особистому кабінеті або відповідної кнопки в платіжному терміналі та здійснення платежу на користь Товариства у розмірі НЕ менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів (та у разі їх наявності штрафних санкцій). Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів та штрафних санкцій (у разі наявності останніх), заява Клієнта про продовження строку користування кредитом вважається поданою.
Товариство має право, але не обов`язок протягом 24 годин з моменту вчинення Клієнтом вказаних в п.4.2. Договору дій, акцептувати пропозицію (оферту) Клієнта про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Клієнту засобами зв`язку текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені Клієнтом Товариству в Особистому кабінеті/зазначені в Договорі та Одноразовий ідентифікатор у вигляді коду для підписання Клієнтом Додаткового договору.
Додатковий договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством грошових коштів згідно з підпунктом 4.5. Договору та підписання його Клієнтом електронним підписом за допомогою Одноразового ідентифікатора.
Новий строк кредиту розраховується з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з п.4.2.- 4.3 Договору та дорівнює строку кредиту, що встановлений п.1.3. Договору, якщо інше не встановлено в Додатковому договорі.
Отже, сторони обумовили продовження строку користування кредитом договору, натомість доказів пролонгації такого матеріали справи не містять.
Тобто, строк кредитування становить з 20.07.2020 по 25.07.2020.
Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені проценти договір пов`язує з неповерненням у встановлений строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника. Нарахування ж та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та правовим позиціям Верховного Суду.
Так, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».
Верховним Судом у постанові від 19.09.2020 року у справі № 686/18977/17 зазначено, що «положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.
Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення».
Суд вважає, що визначені умовами договору проценти за користування кредитом можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування. Після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч.2 статті 625 ЦК України.
Відповідно до графіку платежів (додаток № 1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №899974 від 20.07.2020) дата повернення позики та сплати нарахованих процентів: 25.07.2020, сума кредиту: 6200 грн., сума нарахованих процентів: 589,00 грн., разом до оплати: 6789,00 грн. (а.с.11).
Виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, графіків платежів, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача по відсоткам за договором №899974 від 20.07.2020 складає 1295,80 грн. (6200*1,90%*11 днів).
Крім того, позивачем заявлена вимога щодо стягнення інфляційного збільшення у сумі 2995,24 грн.
Як зазначалося вище, після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч.2 статті 625 ЦК України.
Визначальним для правильного вирішення справи є саме існування невиконаного грошового зобов`язання.
Оскільки матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором №899974 від 20.07.2020, а факт наявності непогашеної заборгованості знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.
Перевіряючи наданий позивачем розрахунок, суд вказує таке.
Залишок заборгованості за тілом кредиту 6200 грн.
Період прострочення грошового зобов`язання: 01.08.2020 по 23.02.2022.
У період з 01.08.2020 року по 23.02.2022 року індексація на суму 6 200,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 117,240% (за період Серпень 2020 - Лютий 2022)
[Інфляційні нарахування] = 6 200,00 грн (сума боргу) ? 117,240% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 6 200,00 грн (сума боргу) = 1 068,87 грн.
Отже сума, яка підлягає стягненню з відповідача за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч. 2 статті 625 ЦК України, складає 1 068,87 грн.
Підсумовуючи викладене вище, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 8564,67 грн., що складається з: 6200 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 1295,80 грн. - заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки); 1 068,87 грн. - інфляційне збільшення.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.
Зокрема, згідно платіжної інструкції №72313 від 23.12.2025 (а.с.1) позивачем сплачено 2422,40 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно долі задоволених вимог у розмірі 1018,55 грн. (8564,67 грн. / 20369,24 грн.)*2422,40 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., суд керується наступним.
На підтвердження понесених судових витрат по даній справі представник позивача разом з позовною заявою надав суду копії договору про надання правничої допомоги від 18.12.2025 (а.с.42), розрахунок суми судових витрат (а.с.43), акт наданих послуг (а.с.44), платіжна інструкція про сплату послуг на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. (а.с.44 зв.бік).
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягають судові витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 2943,30 грн. (8564,67 грн. /20369,24 грн.)*7000,00 грн.
Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Позов ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» (ЄДРПОУ 42655697) заборгованість за Договором №899974 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.07.2020 у розмірі 8564,67 грн., судові витрати у розмірі 1018,55 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2943,30 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського
суду Одеської області М.І.Петрюченко