СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Харків Справа №922/3314/21 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В.,
за участю секретаря судового засідання Довгань А.О.,
за участю представників:
позивача – Яценко А.О. (адвокат), ордер на надання правничої допомоги серія АХ№1323997 від 02.02.2026;
відповідача – Прядка В.О. (адвокат), ордер на надання правничої допомоги серії ВІ№1409410 від 01.07.2026; Пономаренко М.А. (адвокат), довіреність б/н від 08.01.2026;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№1107Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 у справі №922/3314/21,
за позовом Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича, м.Харків,
до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ,
про стягнення 47112392,00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення з відповідача в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 42777834,00 грн безпідставно збережених грошових коштів, у тому числі 17834663,00 грн інфляційних нарахувань та 4334558,00 грн 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 03.02.2023 та заяви про додаткове збільшення розміру позовних вимог від 28.02.2023).
Позов мотивований тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно, тому відповідно до вимог статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати отриманий за час користування зазначеним майном (з 08.08.2012 до 15.12.2020) дохід, виходячи із вартості його оренди. При цьому позивач зазначив про поважні причини пропуску ним позовної давності, оскільки він дізнався про факт використання спірного майна відповідачем лише 21.09.2018 після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №42017221090000119.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі №922/3314/21 у задоволені позову відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2023 апеляційну скаргу ФОП Василевського В.Я. на рішення Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі №922/3314/21 задоволено частково. Рішення Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі №922/3314/21 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича безпідставно збережені кошти в розмірі 9422478,40 грн (з яких 4988634,20 грн плата за користування, 866911,60 грн 3% річних, 3566932,60 грн інфляційних втрат).
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету України 141337,17 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову, 212005,76 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постановою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі №922/3314/21 касаційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2023 та рішення Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі №922/3314/21 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили дійсний період безпідставного утримання відповідачем майна та можливого одержання ним доходів від майна з урахуванням, зокрема, обставин, встановлених судами у справі №5023/3905/12, стосовно вилучення слідчими відповідних рельсошпальних решіток із переданням їх на відповідальне зберігання представнику регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та накладення арешту на них ухвалами Ленінського районного суду міста Харкова. Залишивши поза увагою наведене, суди також не дослідили обставини наявності чи відсутності у відповідача права та фактичної можливості використовувати майно після його вилучення та передання на зберігання, попри накладений арешт, і отримувати дохід від нього.
При цьому, Верховний Суд погоджується з висновком судів про необґрунтоване застосування позивачем при обчисленні заявленої до стягнення суми доходів саме ставки орендної плати, визначеної ним у рішенні від 20.05.2020, прийняття якого жодним чином не зумовлює можливість одержання відповідачем доходів від майна у певному розмірі, адже не могло бути підставою, зокрема, для укладення відповідачем договорів оренди майна з контрагентами саме за такою ставкою. Тобто мало місце визнання обґрунтованим відхилення місцевим господарським судом розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів, здійсненого в наданих позивачем експертних висновках на підставі рішення позивача від 20.05.2020 про встановлення вартості оренди майна. 
У постанові вказано, що суди під час розгляду справи виходили з обставин безпідставного утримання відповідачем майна. Водночас обставини збереження відповідачем грошових коштів за рахунок позивача внаслідок бездоговірного використання певного майна, щодо якого мав бути укладений договір оренди, судами під час розгляду цієї справи не встановлені та в основу оскаржуваної постанови не покладені. Крім того, судами належним чином не досліджено і не надано оцінку доказам щодо вартості майна.
За результатом нового розгляду справи, Господарським судом Харківської області 01.04.2024 прийнято рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 47112392,00 грн (сорок сім мільйонів сто дванадцять тисяч триста дев`яносто дві гривні 00 копійок), у тому числі 42777834,00 грн (сорок два мільйони сімсот сімдесят сім тисяч вісімсот тридцять чотири гривні) сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (з яких інфляційні нарахування складають 17834663,00 грн) та 4334558,00 грн - 3% річних. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Державного бюджету судовий збір у розмірі 706685,88 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із відсутності деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах, що виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків у тому числі упущеної вигоди (частини другої статті 22 ЦК України).
Суд наголосив, що спірні правовідносини, які виникли між сторонам повинні кваліфікуватися як бездоговірні, а тому повинні регулюватися нормами статті 1212 ЦК України, зі змісту яких вбачається, що вони підлягають застосуванню, у тому числі, у відносинах, які не містять ознак делікту.
Разом з цим, місцевий господарський суд зауважив, що строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахованих грошових зобов`язань за період з 08.08.2012 по 12.03.2017 пропущений з поважних причин. Так, відсутність будь-якого остаточного рішення у судових спорах сторін станом на 12.03.2017, наявність тривалих судових спорів та кримінального провадження, в межах якого лише 25.06.2019 було спростовано факт підробки договору відповідального зберігання заступником директора ПВКП «Політехком» Гунбіним Є.М., об`єктивно створювали для позивача ускладнення щодо подання позову до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.
Відповідач з вказаними рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати за подачу апеляційної скарги апелянт просить покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:
- позивачем і в позові, і в заяві про додаткове збільшення позовних вимог без зміни підстав позову від 27.02.2023 зазначалось, що підставою його звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача заявлених сум в порядку статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України стало використання рейкошпальної решітки позивача без будь-яких підстав, встановлених законом або договором. А отже, позивачем заявлялась вимога щодо стягнення з відповідача спірних сум з урахуванням вимог саме статті 1214 Цивільного кодексу України, що було проігноровано Господарським судом Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення;
- в обґрунтування розміру вимог щодо стягнення з відповідача заявлених сум надано звіт №4/3 про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу ФОП Василевського В.Я. від здачі в оренду рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна загальною довжиною 1625м за період з 08.08.2012 по 15.12.2020 включно - що є справедливою (в правовому контексті) вартістю зобов`язань правопорушника (АТ «Українська залізниця») по сплаті грошових коштів, які безпідставно ним набуті/збережені у зв`язку з недоговірним використанням належної ФОП Василевському В.Я. РШР 50 в період з 08.08.2012 по 15.12.2020. Однак, звіт №4/3 побудований на припущеннях та не має будь-якого документального підтвердження розрахунків упущеної вигоди;
- підхід суб`єкта оціночної діяльності до встановлення ринкової вартості спірного майна на дати, що на 12 років передують даті складеного звіту, є некоректним, а дослідження є необ`єктивним та, як наслідок, недостовірним; не застосовано коефіцієнт зносу майна; штучно виведено ринкову вартість майна;
- вказує про порушення дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні відповідні докази не оголошувались, однак висновки щодо них наявні в матеріалах справи;
- за результатами касаційного перегляду справи №922/3314/21 у постанові від 23.11.2023 Верховним Судом було сформовано висновки щодо недоліків, допущених при розгляді справи судами попередніх інстанцій, та сформовано вказівки щодо подальшого її розгляду. Натомість вказівки суду касаційної інстанції не виконано;
- не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо користування майна на який було накладено арешт за ухвалами суду, зокрема, що саме це майно належало позивачу на праві власності; після набрання чинності ухвалами Ленінського районного суду у м.Харкові від 23.07.2018, від 25.07.2018 та від 31.07.2018 у справі №642/1013/18 відповідач на законних підставах набув статус зберігача щодо спірного майна та зберігав його до скасування арешту ухвалами слідчих суддів;
- вказує на помилковість висновків про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.06.2024 рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 у справі №922/3314/21 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича безпідставно збережені кошти в розмірі 9422478,40 грн (з яких 4988634,20 грн плата за користування, 866911,60 грн 3% річних, 3566932,60 грн інфляційних втрат). Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь державного бюджету України 141337,17 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Постанова суду апеляційної інстанції аргументована тим, що у даному випадку неможливо застосувати норми законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди.
Власник майна, відповідно до загальновідомих нормативних актів, в тому числі статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), статей 319, 1212– 1214 ЦК України, інших нормативних актів, має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які останній зберіг через позадоговірне (недоговірне) використання майна позивача за весь період такого позадоговірного користування.
Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач у період з 08.08.2012 по 15.12.2020 не сплачував плату за користування РШР, внаслідок чого зберіг за рахунок позивача, як власника цієї РШР, майно – грошові кошти у розмірі орендної плати.
Проте за висновками суду апеляційної інстанції, ставка у розмірі 50% від повної вартості такого майна за рік його користування, застосована позивачем та у подальшому місцевим господарським судом для обрахунку сум заявлених до стягнення у цій справі суперечить приписам пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України (принципи розумності, справедливості і добросовісності), які є базовими вимогами, які застосовуються при вирішення кожного приватного спору. 
Тому, оцінюючи заявлену позивачем ставку в розмірі 50 % від вартості майна на рік, суд апеляційної інстанції відзначив, що вона є нерозумною і має занадто високий розмір. Звісно, неможна виключати такого розміру ставки для оренди ексклюзивного або швидкозношуваного майна, але майно у даному спорі носить розповсюджений характер і ніяка з обставин спору не свідчить про те, що на вільному ринку на нього могла б бути встановлена ставка оренди в розмірі 50% вартості на рік. Крім того, позивач окрім власного рішення, не аргументує, що ставка у розмірі 50% є звичайною (ринковою) ціною оренди подібного майна у відповідному регіоні у спірний період.
Опираючись на викладене, апеляційний господарський суд самостійно визначив розмір кондикційного зобов`язання з огляду на завищений характер вимог позивача і бездіяльність відповідача в частині надання альтернативного розрахунку та ухвалюючи оскаржувану постанову про часточкове задоволення позовних вимог, виходив зі ставки 10% від вартості майна.
Крім цього, апеляційний господарський суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позовної давності за період з 08.08.2012 по 12.03.2017.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2025 постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.06.2024 у справі №922/3314/21 скасовано. Справу №922/3314/21 передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції вказав, що для правильного вирішення спору у цій справі апеляційному господарському суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належало дослідити обставини, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх аргументів, зокрема щодо визначення розміру зобов`язання, передбаченого статтею 1214 ЦК України. Звертав увагу на суперечливість доказів у підтвердження розміру заявлених позовних вимог.
24.02.2025 року матеріали справи №922/3314/21 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 прийнято справу №922/3314/21 до провадження та призначено її розгляд у судове засідання. Встановлено учасникам справи строк для подання пояснень по суті апеляційного провадження з урахуванням висновків та вказівок Верховного Суду, наданих в постанові від 14.01.2025 у справі №922/3314/21. Роз`яснено учасникам справи шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. 
24.03.2025 позивач надав до суду письмові пояснення (вх.№3735) по суті апеляційного провадження, в яких зазначає що повністю підтримує раніше поданий відзив на апеляційну скаргу (від 13.05.2024) та заперечення проти нових доказів, які заявлялись відповідачем в суді апеляційної інстанції (від 13.06.2024).
Крім того позивач надав заяву (вх.№3737 від 24.03.2025) про встановлення обставин в апеляційному провадженні, в яких викладено інформацію щодо аспектів та умов, які встановлені в межах справи №5023/3905/12 та даної справи під час касаційного провадження.
26.03.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.№3882) по суті апеляційного провадження з урахуванням висновків та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 14.01.2025 у справі №922/3314/21. Також від відповідача засобами поштового зв`язку надійшли заперечення на пояснення позивача (вх.№4086 від 31.03.2025). Вказані письмові пояснення і заперечення долучено до матеріалів справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Білоусової Я.О. та судді Здоровко Л.М., для розгляду справи №922/3314/21 сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2025, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Крестьянінова О.О. для розгляду справи №922/3314/21 сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В.
У подальшому, ухвалою суду від 02.07.2025 задоволено клопотання фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича про призначення судової експертизи по справі №922/3314/21. Призначено судову експертизу, доручивши її проведення Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі – КНДІСЕ) (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6). На розгляд та вирішення експерта поставлено наступне питання: який розмір вартості недоговірного користування належної фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій загальною довжиною 1625м в період з 08.08.2012 по 15.12.2020 з урахуванням її амортизаційного зносу та з урахуванням економічної динаміки ринку надання в оренду тотожного об`єкта? Провадження у справі №922/3314/21 зупинено до отримання висновку судової експертизи.
Матеріали справи №922/3314/21 для проведення судової експертизи 10.07.2025 направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
20.05.2026 до Східного апеляційного господарського суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшли матеріали справи №922/3314/21 у 15-ти томах, супровідний лист з додатками №5652 від 18.05.2026 про направлення висновку експерта від 15.05.2026 №6437/25/53 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи у господарській справі №922/3314/21.
У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Лакізи В.В. у відпустці в період з 11.05.2026 по 29.05.2026 включно, супровідний лист з додатками №5652 від 20.05.2026 було передано на розгляд суду 01.06.2026.
Враховуючи усунення обставин, що викликали зупинення провадження, ухвалою суду від 04.06.2026 поновлено провадження у справі №922/3314/21 та призначено її до розгляду в судове засідання на 01.07.2026. 
Вказана ухвала була направлена учасникам справи через підсистему Електронний суд і доставлена їм 04.06.2026.
Від відповідача надійшло клопотання (вх.№7279 від 30.06.2026), в якому просить викликати в судове засідання головного судового експерта відділу товарознавчих та спеціальних видів досліджень лабораторії інженерно-транспортних, товарознавчих та спеціальних видів дослідження Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ( 03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6) Муконіну Марину Федорівну для надання усних пояснень щодо її висновку від 15.05.2026 №6437/25-53.
Відповідач вважає, що завдання, поставлене Східним апеляційним господарським судом на вирішення експерту КНІДСЕ, останнім не виконане, а при виконанні дослідження експертом допущено ряд суттєвих порушень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5.
Позивач надав письмові пояснення з клопотанням (вх.№7285 від 01.07.2026), в яких зазначає, що наданий до суду висновок експерта №6437/25-53 від 15.05.2026 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи є неповним, не враховує істотні правові умови користування майном позивача, які притаманні цій справі і не має розрахунку інфляційних та 3% річних на прострочені платежі.
Таким чином, позивач просить суд призначити додаткову експертизу, на розв`язання якої поставити наступне питання: який розмір інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за несвоєчасне внесення плати за користування належної Фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій загальною довжиною 1625м в період з 08.08.2012 по 15.12.2020?
З метою проведення додаткової експертизи та належного з`ясування обставин справи позивач просить витребувати від Акціонерного товариства «Українська залізниця» відомості:
- про застосовування в період 2012 - 2020 роки в діяльності АТ «Українська залізниця» (в тому числі підприємства залізничного транспорту, правонаступниками яких є АТ «Українська залізниця») при наданні в оренду свого індивідуально визначеного майна щодо встановлення в умовах договорах оренди неустойки (штрафу, пені), індексації орендної плати за несвоєчасну сплату орендної плати;
- якщо застосовувало, то які розміри неустойки встановлювались за несвоєчасне внесення орендної плати (типові, стандартні, або згідно типового договору оренди): - пеня в яких розмірах встановлювалась у співвідношенні до розміру облікової ставки НБУ, мінімальний та максимальний розмір пені; - штраф у яких відсотках до суми заборгованості встановлювався, якщо станом на дату сплату орендної плати заборгованість за орендною платою становить загалом не менше ніж три місяці, мінімальний та максимальний розмір такого штрафу;
- які способи індексації орендної плати застосовувались за несвоєчасну сплату орендної плати;
- про застосовування в період 2012 - 2020 роки в діяльності АТ «Українська залізниця» (в тому числі підприємства залізничного транспорту, правонаступниками яких є АТ «Українська залізниця») при наданні в оренду свого індивідуально визначеного майна стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення орендованого майна.
Крім того, відповідач надав клопотання (вх.№7288 від 01.07.2026), в якому просить витребувати у:
- Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 02883096, місцезнаходження: 03057, м.Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6) копії запиту від 03.04.2026 №6437/25-33 з переліком суб`єктів господарювання, яким такий запит був направлений, докази його направлення та вручення адресатам;
- у ТОВ ВК «Індастрі» (код ЄДРПОУ 23764970, місцезнаходження: 88006, Закарпатська обл., Ужгородський район, місто Ужгород, вул. Болгарська, будинок 3), ПП «Вторметсервіс» (код ЄДРПОУ 35087808, місцезнаходження: 45000, Волинська обл., Ковельський р-н, місто Ковель, вул. Кияна Володимира, будинок 20), ТОВ «Металоцентр Магніт» (код ЄДРПОУ 42039276, місцезнаходження: 36007, Полтавська обл., місто Полтава, вул.Ковпака, будинок 57А) та ТОВ «ТД «Крафт» (38229742, місцезнаходження: 03027, Київська обл., Фастівський р-н, вул. Новосілки, Боярська ТГ, вул. Лісова, будинок 3, квартира 475): відомостей чи здійснювали вони фактично в період з 08.08.2012 по 15.12.2020 та чи здійснюють на цей час діяльність з передачі в користування (оренду) рейкошпальної решітки типу РШР-50 на залізобетонних шпалах, перебраної (знос 2 мм), у кількості 65 секцій загальною довжиною 1625 м, або аналогічних об`єктів за технічними та експлуатаційними характеристиками з урахуванням зносу? Якщо так, надати інформацію щодо укладених в наведений період часу договорів (дату, номер, характеристики майна, що передавалось в оренду, період користування цим майном, ціну договору з розрахунком вартості послуги (з вказанням кожної складової такої вартості, в тому числі рівня орендної ставки)) та надати їх копії. Якщо ні, вказати чи надходили на адресу кожного з перелічених суб`єктів господарювання в наведений період часу звернення від потенційних контрагентів щодо укладення такого правочину, надати копії таких звернень та відповідних цінових пропозицій у відповідь на них;
- докладні розрахунки наданої кожним з перелічених суб`єктів господарювання на запит Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 03.04.2026 №6437/25-33 вартості послуги з користування (оренди) подібним з майном об`єктом.
У судовому засіданні 01.07.2026 після заслуховування клопотань учасників справи та позицій, колегія суддів дійшла висновку про оголошення протокольно перерви до 02.07.2026.
У судовому засіданні 02.07.2026 представник відповідача підтримав свою позицію у справі та наполягав на скасуванні рішення суду і відмові в позові. Представник позивача проти позиції апелянта заперечував.
Щодо заявлених учасниками справи клопотань, колегія суддів порадившись дійшла висновку про відмову в їх задоволенні.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 98 ГПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. 
У той час, доводи клопотання про виклик експерта для надання пояснень зводяться фактично до незгоди заявника з висновком експерта, а незгода з висновком сама по собі не зобов`язує суд викликати експерта.
На переконання суду, висновок є повним і ясним. З його тексту зрозумілі всі його висновки та методи дослідження, а відповідач не зазначає, які саме недоліки чи неясності потрібно усунути шляхом заслуховування пояснень експерта у судовому засіданні. Крім того, клопотання не містить чіткого переліку питань, які сторона хоче поставити експерту для роз`яснення чи доповнення його висновку. 
З огляду на викладене, у клопотанні відповідача про виклик експерта для надання пояснень слід відмовити з підстави його необґрунтованості та недоведеності доцільності вчинення такої процесуальної дії.
Надані позивачем письмові пояснення містять фактично два клопотання: про призначення додаткової експертизи та про витребування документів з метою проведення додаткової експертизи.
Відповідно до ст. 107 ГПК України якщо висновок експерта є неповним або неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Додаткова експертиза - це процесуальна дія, яка призначається судом або слідством у разі, якщо висновок первинної (основної) експертизи визнано неповним або неясним, і ці недоліки неможливо усунути шляхом допиту самого експерта в судовому засіданні чи під час слідства.
Як вже зазначалось, на переконання суду, висновок є повним і ясним. З його тексту зрозумілі всі його висновки та методи дослідження.
З тексту висновку експерта вбачається, що з метою надання висновку на поставлене судом питання було застосовано порівняльний метод дослідження предмету. У клопотанні позивач просить витребувати документи з метою розширення обсягу порівняння предмету дослідження та наводить перелік питань з метою отриманні пояснень від осіб, що не є учасниками даної справи. Разом з тим, в чому полягає така необхідність (мета), позивачем не доведено. Сама по собі незгода сторони з висновком експерта чи бажання проведення експертизи за іншим методом чи більшим обсягом не свідчить про неналежність експертизи та висновку експерта і не зумовлює беззаперечну необхідність призначення додаткової експертизи.
Необхідно також врахувати, що позивач просить суд на вирішення додаткової експертизи поставити питання щодо визначення розміру інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. У той час, за основною експертизою не ставилось питання та не вимагалось досліджувати нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Тобто, визначене позивачем у клопотанні питання, з огляду на правову природу додаткової експертизи, не може бути поставлене на вирішення саме додаткової експертизи. 
Таким чином, заявлені позивачем клопотання є необґрунтованими та такими, зокрема в частині витребування документів, що суперечать нормам процесуального законодавства, що виключає можливість їх задоволення.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу (позивач) на праві власності належала рельсошпальна решітка РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрана зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, всього 1625 пог.м. (далі - РШР). Зазначена рельсошпальна решітка була придбана позивачем за місцем її знаходження: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131 на підставі договору купівлі-продажу №20/09 від 20.09.2011 року, укладеного між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП «Політехком». 
23.09.2011 між позивачем та Харків-сортувальною колійною машинною станцією №131 (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання №0096ХР (договір), відповідно до умов якого позивач передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання товар, що належить поклажодавцеві, а саме - рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, на загальну суму 1000000,00 грн (товар).
Строк дії договору визначений сторонами до 31.12.2011.
23.07.2012 позивач звернувся до зберігача з листом-претензією від 20.07.2012 про повернення зі зберігання товару, переданого за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011.
Оскільки Відокремленим підрозділом «Харків-сортувальна колійна машинна станція №131» в порушення умов договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 не було повернуто переданий на зберігання товар, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, позивач 30.08.2012 звернувся до суду з позовом про зобов`язання ДП «Південна залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Харків-сортувальна колійна машинна станція №131» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн. 
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12 позовні вимоги задоволено та зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн (ціна придбання відповідного майна позивачем за договором).
На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 було видано відповідний судовий наказ.
Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.
Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання судового рішення у справі №5023/3905/12.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича про зміну порядку та способу виконання судового рішення із встановленням ефективного способу виконання задоволено. Змінено спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 у справі №5023/3905/12 із зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» повернути в натурі позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн на стягнення з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача грошових коштів в сумі 7962500,00 грн, що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.
Ринкова вартість рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна в сумі 7962500,00 грн визначена станом на 21.04.2020 на підставі висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020 №6/1013СЕ-20.
На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2020 видано відповідний судовий наказ.
25.03.2021 грошові кошти в розмірі ринкової вартості спірного майна в сумі 7962500,00 грн сплачено відповідачем позивачу в повному обсязі.
Позивач вказує, що оскільки відповідач безпідставно утримував в себе спірне майно, належне позивачу, та лише 25.03.2021 сплатив грошові кошти у розмірі його вартості, на підставі ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, наявні правові підстави для стягнення з відповідача безпідставно збережених ним кошти за період з 08.08.2012 (дата спливу строку повернення майна після пред`явлення позивачем вимоги за договором зберігання) по 15.12.2020 за час користування зазначеним майном (дохід, виходячи із вартості його оренди). Позивач вказав, що фактично відповідне майно використовувалось відповідачем у своїй господарській діяльності.
В основу розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем за період з 08.08.2012 по 15.12.2020, що є одночасно розрахунком (справедливою вартістю) недоотриманого позивачем доходу від можливої здачі в оренду спірного майна покладено рішення власника (позивача) від 20.05.2020 про платність користування рейко-шпальною решіткою на умовах оренди у розмірі 50% від вартості майна за рік його користування.
На підтвердження розміру заявленої до стягнення суми за визначений позивачем період, останнім надано висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 06.05.2021 №10623 та звіт про незалежну оцінку від 16.02.2023 №4/3, виконаний Оціночно-експертним агентством.
Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
При цьому відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, з наведеного слідує, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя .
Згідно з положеннями статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
Визначення відповідача/відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом частини третьої статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Так, позивач звертаючись із позовом у даній справі в якості предмета позову визначив стягнення з відповідача 47112392,00 грн, з яких: 42777834,00 грн безпідставно збережених грошових коштів, у тому числі 17834663,00 грн інфляційних нарахувань та 4334558,00 грн 3% річних
Правовою підставою позову визначено положення статей 1212, 1214 ЦК України, а на обґрунтування вимог зазначено про те, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно (РШР), тому відповідно до вимог статей 1212, 1214 ЦК України повинен відшкодувати суму грошових коштів, збережених ним у зв`язку з несплатою позивачу за використання цього майна за період з 08.08.2012 до 15.12.2020, тобто суму витрат які відповідач мав би понести у разі користування спірним майном на законних підставах (плата за користування).
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Виходячи зі змісту цих норм можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15).
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (див. постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі №201/9127/21 зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
У пункті 146 вказаної постанови від 25.09.2024 у справі №201/9127/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що кондикційний позов може поширюватися на речі, визначені як індивідуальними, так і родовими ознаками.
Водночас якщо безпідставним було саме набуття (збереження) відповідного майна, безпідставним є також отримання доходів і плодів від нього (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №910/4239/22).
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна (див. постанову Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 та постанови Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №924/173/19, від 29.05.2019 у справі №757/42443/15-ц).
Верховний Суд у постанові від 14.01.2025 у даній справі вказав про вірність встановлення і підтвердження наявними у справі доказами обставини повернення відповідачем майна (РШР) позивачу шляхом відшкодування його вартості, яка визначена судовим рішенням у справі №5023/3905/12, що за висновком суду касаційної інстанції виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1212 ЦК України.
У той час, зі змісту позовної заяви та судових рішень ухвалених у цій справі, вбачається, що правовою підставою позову позивачем визначено, зокрема, положення статті 1214 ЦК України.
Вимога про повернення потерпілому майна, набутого безпідставно згідно зі статями 1212, 1213 ЦК України є основною в кондиційному зобов`язанні, але не вичерпує його змісту, адже поряд з нею існує право потерпілого на відшкодування доходів, отриманих іншою особою від такого майна.
Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Диспозиція ст. 1214 Цивільного кодексу України зазначає лише про факт безпідставного збереження майна який, як наслідок, зумовлює обов`язок відшкодувати всі доходи, які особа одержала або могла одержати від цього майна і цей обов`язок не ставиться в залежність від фактичного використання або не використання цього майна особою, яка не мала на це права. Тобто достатньо лише факту безпідставного збереження майна особою яка дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Власник майна, відповідно до загальновідомих нормативних актів, в тому числі ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 319 Цивільного кодексу України, ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, інших нормативних актів, має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які останній зберіг через позадоговірне (недоговірне) використання майна позивача за весь період такого позадоговірного користування.
У постанові Верховного Суду у даній справі від 23.11.2023 вказано про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, що положення статті 1214 Цивільного кодексу України застосовуються, незалежно від доведеності обставин фактичного використання відповідного майна та отримання доходу відповідачем у період безпідставного утримання ним майна. Адже положення вказаної норми обумовлюють обов`язок особи, що безпідставно набула або зберегла відповідне майно, відшкодувати доходи від цього майна як у випадку їх фактичного одержання, так і в разі можливого одержання. 
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №182/5130/16-ц зазначено, що за змістом цієї норми поверненню підлягають доходи, що отримані саме особою, яка володіє майном безпідставно. 
У пунктах 56- 57 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі №910/3943/21(910/9185/19) (предмет позову - відшкодування доходів, одержаних відповідачем від безпідставного користування майном, належним позивачу як власнику), викладено такі висновки щодо права потерпілої особи на відшкодування зобов`язаною особою всіх доходів, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави на підставі положень статті 1214 ЦК України:
« 56. За змістом абзацу першого частини першої 1214 ЦК України таке право може бути реалізоване за сукупності таких складових:
1) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно;
2) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна;
3) повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння.
Слід також враховувати, що конструкція абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, адже встановлює правило, що повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачається.
57. Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого на зазначену особу покладаються додаткові обов`язки, зокрема, виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов».
Наразі колегія суддів вважає, що позивачем доведено наявність сукупності складових за ст. 1214 ЦК України для її застосування до спірних правовідносин, а саме, що відповідач у період з 08.08.2012 по 15.12.2020 безпідставного утримував належне позивачу майно, був користувачем та використовував його у своїй господарській діяльності та незважаючи на призумпцію оплатності використання майна, не сплачував плату за користування РШР-50, внаслідок чого зберіг за рахунок позивача, як власника цієї РШР-50, майно – доходи (грошові кошти у розмірі орендної плати). При цьому кошти орендної плати є доходом, який безпідставно збережено відповідачем.
Факт неправомірного утримання відповідачем спірного майна був встановлений у справі №5023/3905/12. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року було зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.
Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, на виконання вказівок Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.1.3. договору відповідального зберігання №0096ХР, місцем зберігання РШР є технічний майданчик розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131.
Згідно акту приймання передачі майна на зберігання від 23.09.2011 і накладної на відповідальне зберігання №ОКС-000001 від 23.09.2011, що є додатками №1 і №2 до договору відповідального зберігання №0096ХР, підтверджено передачу РШР позивачем до відповідача. 
Відповідно до п.3.3. договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 відповідач не мав права користуватись та розпоряджатись переданим йому на зберігання майном без погодження з позивачем. Відповідач мав право використовувати отримане на зберігання майно у власних цілях виключно в разі або оформлення договору купівлі-продажу з переходом права власності на майно до відповідача, або у разі договору оренди майна, що передбачає тимчасове платне користування.
Згідно акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012 відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м. Вказаний акт не містить відображення стану зносу РШР-50 та не містить відображення приналежності окремих 1625 пог.м позивачу.
06.07.2018 було відкрито виконавче провадження ВП№56693782 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 12.03.2018 у справі №5023/3905/12 щодо зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» повернути в натурні рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна. 
Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.
Згідно листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 №НЮ-26/263 відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР-50 за наступними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи: 1) 19 колія ст.Золотнишено – 887,5 пог.м., 2) 8 колія ст.Талалаївка – 276,1 пог.м., 3) колії НКО Лубни – 293,44 пог.м., 4) колії ст.Супрунівка – 175 пог.м. 
Згідно акту №11 від 30.05.2014 відповідачем для капітального ремонту ст.Золотнишино шлях №19 – 0,8875км було використано 33,5585 пог.м., 38,88пог.м., 346,51пог.м., 25,88 пог.м., 116,4115погм., 5,0715 пог.м., 321,1885пог.м. рейок Р-50, а всього було використано 887,5 пог.м. рейок Р-50, разом із залізобетонними шпалами. Згідно розділу №2 вказані рейки відносяться до старопридатних матеріалів. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №11 за травень 2014 року.
Згідно накладної-вимоги №46 від 27.02.2014 обліковано передачу рейок Р-50 старопридатних у кількості 175 пог.м. 
Згідно акту №34 приймання виконаних підрядних робіт за серпень 2016 року відповідачем для капітального ремонту ст.Талалаївка шлях №8 – 0,27610 км було використано 0,025км і 0,2511км рейок Р-50, а всього було використано 276,1 пог.м. рейок Р-50 разом із залізобетонними шпалами. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №34 за серпень 2016 року. 
Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 1 колії НКО від 22.04.2016 відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,70982 км колії, таким чином використано 709,82 пог.м.
Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 2 колії НКО від 22.04.2016 відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,3668 км колії, тобто використано 366,8 пог.м. 
Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 3 колії НКО від 22.04.2016 відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,01859 км колії, тобто використано 18,59 пог.м. 
Згідно виконавчої калькуляції капітального ремонту з використанням старопридатних матеріалів, 7-а колія ст.Супрунівка, у червні 2014 року до акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт в червні 2014 року відповідачем використано Рейки Р-50 – 125 пог.м., 44,57 пог.м., 156,13 пог.м., а всього було використано 325,7 пог.м. 
Відповідач визнавав зберігання майна позивача як зберігання майна, визначеного родовими ознаками, і документи щодо використання РШР-50 були надані як приклади використання майна з такими ознаками. За визнанням представника відповідача на користь позивача мало бути повернуто просто майно, визначене певними характеристиками.
Зазначене визнання обставин підтверджується змістом акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012, згідно якого відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м, без відображення як стану зносу так і приналежності 1625 пог.м позивачу. 
13.07.2018 року Регіональна філія «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» направила Заступнику начальника відділу поліції начальника СВ Холодногірського ВП ГУНП у Харківській області лист №НЮ-26/263, в якому відповідач самостійно зазначив місця знаходження РШР-50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи. У вказаному листі відповідач зазначає про облік майна як власного. 
Тобто має місце використання майна шляхом монтування з них залізничних шляхів.
Матеріали справи свідчать, що ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018, від 25.07.2018 та від 31.07.2018 було накладено арешти на тимчасово вилучене майно - рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 293,44 пог.м по ділянкам колій 1,2,3 по станції Лубни; рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 276,1 пог.м на території ст.Талалаївка (8 колія), рельсошпальну решітку РШР -50 протяжністю 845,3 пог.м. на території станції «Золотнишине» (19 колія). Згідно змісту вищевказаних ухвал слідчого судді, місцезнаходження всієї РШР-50 визначалось тільки на підставі інформації, наданої Регіональною філією «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
З тексту ухвал Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018, від 25.07.2018 та від 31.07.2018 у справі №642/1013/18 вбачається, що у судових засіданнях під час накладення арешту слідчими суддями не досліджувався акт позапланової інвентаризації від 08.06.2012, в якому не було будь-якого відокремленого відображення у бухгалтерському обліку рельсошпальної решітки РШР-50 у кількості 1625 пог.м. зі зносом не більше 2 мм, належної ФОП Василевському В.Я.
Лист Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 №НЮ-26/263, в якому відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР 50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи, суперечить відомостям за актом позапланової інвентаризації від 08.06.2012, в якому будь-якого відокремлення 1625 пог.м. зі складу всієї РШР-50 немає. Відповідачем не надано інших актів інвентаризації РШР-50 станом на дату після 08.06.2012, зокрема на лютий-травень 2014 року, липень-серпень 2016 року, березень-квітень 2016 року, в яких було б відокремлено 1625 пог.м. РШР-50, належних ФОП Василевському В.Я., перед їх укладенням в залізничні шляхи. 
Щодо накладення арешту на майно, слід вказати наступне.
За змістом ч.11 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України «Накладення арешту на майно», в редакції чинній станом на липень 2018 року – «Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна».
За змістом ч.5 ст. 173 Кримінального процесуального кодексу України «Вирішення питання про арешт майна», в редакції чинній станом на липень 2018 року – «У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб».
Як вбачається зі змісту ухвал слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова, питання щодо заборони користування майном під час накладення арешту не розглядалось, в клопотанні слідчого такої вимоги не ставилось і в резолютивних частинах ухвал слідчого судді немає вказівки про заборону або обмеження користуватись майном.
З тексту ухвали вбачається, що представник ПАТ «Українська залізниця» Гараєва О.С. під час розгляду питання щодо накладення арешту не заперечувала проти його накладення і не заявляла будь-яких застережень, що арешт майна буде перешкоджати господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця» в частині користування арештованим майном.
Відомості, що рейкошпальна решітка РШР-50 із залізничних шляхів вилучалась, демонтувалась і десь окремо складалась - відсутні. 
Зі змісту листів Регіональної філії «Південна залізниця» від 10.07.2020 №НЮ-04-11/200 і від 18.11.2020 №Н31-37/1804 вбачається, що у відповідача не було в наявності будь-якої вилученої чи демонтованої із залізничних шляхів рельсошпальної решітки у кількості 1625 пог.м., яку він би міг передати позивачу після скасування арешту. 
Кількість арештованого майна за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018 не узгоджується з кількістю майна, яке зазначено у листі Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 №НЮ-26/263. Так, згідно листа на станції Золотнишене було укладено 887,5 пог.м, водночас згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018 у справі №642/1013/18 слідчим було вилучено лише 845,3 пог.м, і саме на цю ж кількість було накладено арешт.
У подальшому, трьома ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 11.03.2020 у справі №642/1013/18 арешт з рельсошпальної решітки РШР-50, що раніше накладався ухвалами від 23.07.2018, від 25.07.2018, від 31.07.2018 – був знятий. Під час розгляду питання щодо скасування арешту судом не було встановлено, що РШР-50 знаходиться у вилученому із залізничних шляхів стані.
Таким чином, будь-якої заборони чи обмеження в користуванні арештованим майном ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018, від 25.07.2018 та від 31.07.2018 у справі №642/1013/18 не запроваджувалось, і наявність накладених арештів не перешкоджала відповідачу здійснювати експлуатацію вказаних залізничних шляхів, використовувати у своїй господарській діяльності та отримувати прибуток.
З урахуванням змісту листів Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018, від 10.07.2020, від 18.11.2020 можна дійти висновку, що відповідач безперервно користувався майном позивача у період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року включно. При цьому відповідне майно перебувало у відповідача безпідставно, оскільки власник такого майна (позивач у справі) не передавав його відповідачу ані у власність, ані жодним чином не надав дозволу на його користування.
У вказаний період між позивачем та відповідачем будь-яких договорів оренди чи майнового найму не укладалось, плата за користування майном на користь позивача не сплачувалась.
Звертаючись до суду з позовом, позивач здійснив розрахунок заявлених до стягнення коштів як безпідставно збережених на підставі власного рішення, прийнятого ним 20.05.2020 року, яким він вирішив, що вартість орендної плати спірного майна складає 50% від повної вартості такого майна за рік його користування. В якості обґрунтування розміру нарахувань у звіті оцінювача було наведено посилання, що ставка у розмірі 50% є середньою арифметичною ставкою оренди за використання державного майна, згідно Постанови КМУ №786 від 04.10.1995 року, від 1 грн до 100%. 
У постанові Верховного Суду у даній справі від 23.11.2023 зазначено про необґрунтованість застосування позивачем при обчисленні заявленої до стягнення суми доходів саме ставки орендної плати, визначеної ним у рішенні від 20.05.2020 року, прийняття якого жодним чином не зумовлює можливість одержання відповідачем доходів від майна у певному розмірі, адже не могло бути підставою, зокрема, для укладення відповідачем договорів оренди майна з контрагентами саме за такою ставкою. Позивачем шляхом подання відповідних доказів не доведено того, що відповідач у спірний період отримував або міг отримати доходи від майна шляхом передання в найм (оренду) за ставкою саме 50% від його вартості за рік. Зокрема, під час розгляду справи не встановлено, що зазначена ставка є звичайною (ринковою) ціною оренди подібного майна у відповідному регіоні у спірний період. 
Верховний Суд у постанові у даній справі від 23.11.2023 року визнав обґрунтованим відхилення розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів, здійсненого в наданих позивачем експертних висновках на підставі рішення позивача від 20.05.2020 року про встановлення вартості оренди майна. 
Відповідачем не запропоновано суду альтернативного розміру зобов`язання. 
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав, що у спірних правовідносинах позивач має прямий обов`язок довести, зокрема розмір доходу який підлягає відшкодуванню на його користь.
Як вже зазначалось, правовою підставою позову визначено, зокрема, положення ст. 1214 ЦК України, а на обґрунтування вимог зазначено про те, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно (РШР), тому повинен відшкодувати суму грошових коштів, збережених ним у зв`язку з несплатою позивачу за використання цього майна за період з 08.08.2012 до 15.12.2020, тобто суму витрат які відповідач мав би понести у разі користування спірним майном на законних підставах (плата за користування). 
Принцип «суд знає закони» (лат. jura novit curia) є фундаментальним правилом судочинства, яке означає, що суд самостійно здійснює пошук, тлумачення та застосування норм права до обставин справи.
З огляду на вищевказаний принцип суд апеляційної інстанції вважає помилковим тлумачення позивачем заявлених до стягненнях коштів тільки як безпідставно збережених за приписами ст. 1212 ЦК України та вважає, що заявлені до стягнення кошти за правовим змістом є доходом за умовами ст.1214 ЦК України за користування майном відповідачем, який останнім зберіг безпідставно і наразі підлягає відшкодуванню позивачу. 
За загальним правилом, суд не може ухилитись від визначення розміру зобов`язання, оскільки такий підхід суперечить як вимогам ст. 13 Конвенції і є ухиленням від надання ефективного захисту, так і правовій позиції ВС, викладеній у постанові ВС від 13.07.2023 у справі №752/9300/15-ц, відповідно до якої у випадку існування спору про правильність обрахунку грошових вимог позивача суд має самостійно зробити розрахунок, а не одразу повністю відмовляти у позові. 
З метою визначення належного розміру грошового зобов`язання, судом постановлено ухвалу від 02.07.2025, якою задоволено клопотання позивача та призначено судову експертизу, доручивши її проведення Київському науководослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На розгляд та вирішення експерта поставлено наступне питання: який розмір вартості недоговірного користування належної фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій загальною довжиною 1625м в період з 08.08.2012 по 15.12.2020 з урахуванням її амортизаційного зносу та з урахуванням економічної динаміки ринку надання в оренду тотожного об`єкта?
За результатами проведення судової товарознавчої експертизи у господарській справі №922/3314/21, складено висновок експерта від 15.05.2026 №6437/25/53, що ринкова вартість послуг користування (оренди) рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонних шпалах, перебраної (знос 2 мм) у кількості 65 секцій загальною довжиною 1625м або аналогічних об`єктів за технічними та експлуатаційними характеристиками з урахуванням зносу, за період з 08.08.2012 по 15.12.2020, зокрема з урахуванням ПДВ, могла становити 26325523,39 грн.
Таким чином, розмір доходу, який одержав відповідач чи міг одержати від майна, власником якого є позивач і яке безпідставно використовувалось, що підлягає відшкодуванню позивачу та є наразі безпідставно збереженим (дохід) відповідачем складає 26325523,39 грн.
Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи заборону на вихід за межі заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що правомірними та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги у розмірі 24943171,00 грн, тобто у розмірі, що був визначений позивачем у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. 
Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).
Отже, передбачений ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Відповідно до ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. 
Відповідачем в якості доказу не надано договорів, яким би встановлювався інший, ніж місячний, період платежів за користування майном.
З огляду на викладене, судом здійснено розрахунок і встановлено, що розмір 3% складає 2388078,59 грн, а інфляційних втрат - 13279555,32 грн. 
Для здійснення розрахунку використано дані наведені у висновку експерта від 15.05.2026 №6437/25/53, а саме на сторінці 11, де наведено динаміку ціни і вартості за щорічними показниками, що є базою для розрахунку.
Як вже зазначалось, власник майна, відповідно до загальновідомих нормативних актів, в тому числі ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 319 Цивільного кодексу України, ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, інших нормативних актів, має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які останній зберіг через позадоговірне (недоговірне) використання майна позивача за весь період такого позадоговірного користування. При цьому, обов`язок по відшкодуванню існує кожний день до моменту усунення порушення.
Доводи апеляційної скарги щодо невикористання майна відповідачем спростовано матеріалами справи, а щодо недоведеності наявності доходу позиція не доведена належним чином, а твердження позивача не спростовані.
Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Починаючи з 12.03.2020 подовжений строк позовної давності, встановлений ст.257 Цивільного кодексу України відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки, визначені статтею 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначений карантин був встановлений згідно наступних рішень Кабінету Міністрів України :
1) Постанова КМУ №211 від 11.03.2020 – карантин встановлений з 12.03.2020 до 22.05.2020; 2) Постанова КМУ №392 від 20.05.2020 – карантин встановлений з 22.05.2020 до 31.07.2020; 3) Постанова КМУ №641 від 22.07.2020р. – подовжений карантин з 01.08.2020 до 19.12.2020; 4) Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 – подовжений карантин з 19.12.2020 до 30.04.2023 5) Постанова КМУ від 25.04.2023 – подовжений карантин з 19.12.2020. до 30.06.2023.
Правові висновки щодо застосування подовження строку позовної давності у зв`язку із введенням карантину визнані постановою Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №199/782/21 та від 07.09.2022 у справі №679/1136/21.
Тому дослідження поважності причин пропуску строку позовної давності має стосуватись лише відносно періоду нарахувань з 08.08.2012 по 12.03.2017.
Однак станом на 12.03.2017 у судових провадженнях, в яких брали участь сторони у цій справі, ще не було ухвалено жодного рішення по суті спору, яке б набуло законної сили та давало б позивачу право на пред`явлення позову. Сам відповідач увесь цей період часу заперечував належність права на решітку позивачу і заявляв про те, що саме він є її власником. 
Окрім цього, відповідач в судовому порядку оскаржував сам факт права власності позивача на предмет спору, факт отримання від позивача майна на зберігання, а також заявляв про повне підроблення договору відповідального зберігання.
Зазначені обставини (факти) встановлювались в інших судових процесах та в межах кримінального провадження, які тривали до січня 2020 року.
Зокрема, рішення суду про зобов`язання повернути РШР позивачу ухвалено у справі №5023/3905/12 12.03.2018 (постанова суду апеляційної інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Веховного Суду від 19.06.2018.
Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі №5023/5587/12 набуло законної сили 25.03.2019 (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Верховного Суду від 22.10.2019.
Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору відповідального зберігання у справі №5023/5027/12 набуло законної сили 09.09.2019 (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Верховного Суду 14.01.2020 року. Саме в межах цієї судової справи №5023/5027/12, позов у якому був поданий зі сторони ДП «Південна залізниця» до позивача у даній справі ще 06.11.2012, судом апеляційної інстанції досліджувались та встановлювались істотні обставини, нез`ясування яких об`єктивно унеможливлювало для позивача подання позову про стягнення безпідставно збережених коштів. 
Так, в межах справи №5023/5027/12 в суді апеляційної інстанції досліджувались :
- факт ненабуття законної сили та скасування вироку суду (був винесений, але оскаржений в апеляційному порядку і потім скасований) відносно Гунбіна Є.М. (заступник директора ПВКП «Політехком»), який органами досудового розслідування обвинувачувався саме у підробленні договору відповідального зберігання між ФОП Василевський В.Я. і ДП «Південна залізниця»;
- повернення кримінальної справи на досудове розслідування після скасування вироку суду і проведення в межах досудового розслідування судової почеркознавчої експертизи 25.06.2019 №10/267СЕ-19, згідно якої було встановлено, що зі сторони Губіна Є.М. підписи від імені ДП «Південна залізниця» на договорі відповідального зберігання не вчинялись.
Після дослідження сукупності всіх судових експертиз, остання з яких була проведена 25.06.2019, із іншими судовими технічними експертизами, щодо автентичності печатки та послідовності виготовлення, підписання та проставлення відбитку печатки на договорі відповідального зберігання судом лише 09.09.2019 було залишено в силі рішення суду першої інстанції у справі №5023/5027/12 щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання.
За змістом позову у справі №5023/5027/12 відповідач (на той час ДП Південна залізниця) оскаржував дійсність договору відповідального зберігання з підстав відсутності у ФОП Василевського В.Я. цього майна та непередачі цього майна від ФОП Василевського В.Я. до ДП «Південна залізниця». Отже для ФОП Василевського В.Я. було об`єктивно ускладнено подання позову у цій справі без підтвердження права власності, без підтвердження факту передачі майна на відповідальне зберігання за відповідним договором до винесення остаточного рішення у справі №5023/5027/12.
Невизначеність щодо істотної обставини спору є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача.
Зокрема, у пункті 42 постанови Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №907/762/16 зазначено:
«Так, під час розгляду справи №907/762/16 суди попередніх інстанцій виходили з тих обставин, що наявність судового спору між Підприємством та генпідрядником щодо вартості об`єкта інвестування (справа №5/160-8/41) перешкоджала остаточному визначенню сторонами інвестиційного договору №7 балансової вартості об`єкта, а відтак і визначенню розміру частки Інвестора, яка за умовами цього договору повинна визначатися пропорційно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції, тому така невизначеність балансової вартості спірного об`єкта є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо визнання права власності на частку об`єкта інвестування за інвестиційним договором №7, який (строк позовної давності) сплинув згідно з висновком Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №907/584/14».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №439/212/14-4 зазначено:
«Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».
У пунктах 86-91.2 постанови Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 зазначено: 
«Питання поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
… Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що у позивача були наявні обставини, які унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання позову з причин, які від нього не залежали, зокрема, це тривале провадження у справі №910/10364/16».
Тобто, за змістом вищенаведеної постанови Верховного Суду ускладнення у пред`явленні позову було зумовлено оскарженням в іншій справі договорів, на підставі яких позивач пред`явив позов у справі.
Таким чином згідно висновків Верховного Суду поважними причинами пропуску строку позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим.
За таких обставин, до тих пір, поки судом апеляційної інстанції 12.04.2018 у справі №5023/3905/12 не було визнано обґрунтованими вимоги позивача про повернення РШР, відповідач взагалі не визнавав факт отримання на зберігання майна від позивача, що суттєво ускладнювало подання даного позову.
За змістом позову відповідача у справі №5023/5027/12 (про оскарження договору відповідального зберігання) підставами оскарження договору зазначались, зокрема: відсутність у власності ФОП Василевського В.Я. спірного майна, неотримання на зберігання майна від позивача, підроблення договору відповідального зберігання взагалі.
За змістом позову прокурора у справі №5023/5587/12 (про оскарження договору купівлі-продажу РШР) оскаржувалось право власності позивача на РШР через відсутність у в розпорядженні продавця зазначеного майна.
До вирішення питань приналежності (права власності) та дійсної наявності майна у відповідача своєчасне пред`явлення позивачем у цій справі позову про стягнення безпідставно збережених коштів від використання такого майна було об`єктивно ускладненим.
Практика Верховного Суду підтверджує можливість визнання поважними пропуск строку навіть зі спливом дев`яти років, з урахуванням в тому числі необхідності встановлення певних фактів у межах кримінальних проваджень, про що йдеться у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 17.01.2023 року у справі №29/5005/6325/2011 (№904/8849/21):
« 9.178. Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на висновок, викладений у п.95.2 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (№910/4866/21), згідно з яким, оцінюючи поважність причин пропуску строку позовної давності при зверненні з цим позовом, колегія суддів враховує обставини «виявлення ознак такої фраудаторності протягом тривалого часу», включаючи період досудового розслідування у кримінальному провадженні, саме в межах якого протягом 2020 та 2021 років і було виявлено значну частину доказів фраудаторності спірних торгів (висновки експертів від 21.12.2020 та від 27.01.2021)», відсутність до 14.08.2019 зовнішнього незалежного управління ПрАТ «Сіріус-Буд» [банкрутом].
9.181. Таким чином, виявлення ознак фраудаторності оскаржуваного договору впродовж тривалого часу внаслідок приховування інформації, про яку зазначалося вище, має значення для визнання поважності причин пропуску строку позовної давності, що в свою чергу узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (№910/4866/21) та від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (№905/2445/19), про що вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні».
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
У рішенні ЄСПЛ від 29.01.2013 у справі «Zolotas v. Greece» зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому.
У справі «Пономарьов проти України» (рішення від 29.09.2008) ЄСПЛ таким чином визначився з позицією щодо процесуальних строків: «У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata».
Res judicata (вирішена справа), відповідно до якого остаточне рішення повноважного суду, що набуло чинності, є обов`язковим для сторін суперечки і не може бути переглянуте.
Так, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у складі від 09.04.2019 у справі №908/32/15-г зазначено наступне.
«У статті 267 Цивільного кодексу України встановлені наслідки спливу позовної давності. За частиною п`ятою зазначеної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Аналізуючи застосування приписів частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини».
В постанові Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №912/855/19 зазначено наступне.
«Як наголосив Верховний Суд у постанові від 12.03.2020 у справі №912/855/19, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судому кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Вирішуючи питання про захист порушеного права у разі пропущення позовної давності, суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує це питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом».
В постанові Верховного Суду від 11.02.2020 справі №10/5026/995/2012 зазначено, що відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Тобто зазначена норма Цивільного кодексу України пов`язує можливість захисту порушеного права з наявністю у заявника поважних причин пропущення строку.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України). Такі правові позиції послідовно викладалися Верховним Судом, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі №922/2058/17, від 13.11.2018 у справі №924/127/17, від 15.01.2019 у справі №910/2972/18, від 10.04.2019 у справі №6/8-09, від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі №910/15453/17, від 03.09.2019 у справі №920/903/17, від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.
Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності таких умов:
- особа (позивач) навела поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надала суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);
- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановив їх існування та дійшов висновку про їх об`єктивний характер і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України (Межі здійснення цивільних прав) має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахованих грошових зобов`язань за період з 08.08.2012 року по 12.03.2017 року пропущений з поважних причин. Відсутність будь-якого остаточного рішення у судових спорах сторін станом на 12.03.2017, наявність тривалих судових спорів та кримінального провадження, в межах якого лише 25.06.2019 було спростовано факт підробки договору відповідального зберігання заступником директора ПВКП «Політехком» Губіним Є.М., об`єктивно створювали для позивача ускладнення щодо подання позову до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строків позовної давності за зазначений вище період.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає приписам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України щодо його обґрунтованості і відповідності висновків обставина справи, зокрема в частині дослідження правової природи заявлених до стягнення коштів, а отже і розміру відповідальності відповідача. 
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, Східний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про скасування такого рішення згідно приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України з прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Вказане свідчить про те, що апеляційна відповідача підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, 270, ст. 275, ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,- 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року у справі №922/3314/21 скасувати в частині повного задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача 4555107,68 грн інфляційних втрат, 1946479,41 грн 3% річних.
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Відмовити у стягненні 4555107,68 грн інфляційних втрат, 1946479,41 грн 3% річних.
В решті рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року у справі №922/3314/21 залишити без змін.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 у справі №922/3314/21 викласти в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з АТ «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) кошти в розмірі 24943171,00 грн, 3% річних у розмірі 2388078,59 грн, інфляційних втрат у розмірі 13279555,32 грн. 
В частині стягнення 4555107,68 грн інфляційних втрат, та 3% річних у розмірі 1946479,41 грн відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь Державного бюджету (Отримувач коштів - ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37874947, Банк отримувача - Казначейство України(ел. адм. подат.), рахунок отримувача - UA 768999980313121206083020653, Код класифікації доходів бюджету – 22030101) судовий збір у розмірі 609163,22 грн».

Стягнути з АТ «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 60405,11 грн витрат на проведення експертизи.

Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 13.07.2026 року.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна 

Суддя   О.В. Плахов