Справа № 761/51742/25
Провадження № 2/761/6744/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Савчук Ю.Н.,
за участю: секретаря судового засідання Фортуни М.А.,
представника позивача ОСОБА_4,
представника відповідача Ненахова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 687 029,36 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_4 приватним виконавцем ОСОБА_3 в цілях реалізації майна боржника (ТОВ «ВНФ «Зеленогірське») на користь стягувача (АТ «ТАСКОМБАНК») було укладено договір купівлі-продажу у формі акта приватного виконавця про проведені електронні торги від 02.05.2019 року. Отримані кошти від продажу майна на електронних торгах були перераховані позивачем - АТ «ТАСКОМБАНК». Після чого покупець реалізованого майна звернувся до суду (справа № 617/1845/19) і розірвав такий договір купівлі-продажу у формі акта приватного виконавця про проведені електронні торги від 02.05.2019 року, стягнув з приватного виконавця отримані кошти за реалізоване майно з урахуванням відсотків та інфляційних втрат. Позивач за свій рахунок виконав судові рішення і повернув відповідні грошові кошти покупцю, а також оплатив всі витрати виконавчого провадження, що утворилися під час проходження позивачем військової служби, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду позовом про стягнення безпідставно збережених коштів.
На думку позивача, оскільки відповідач набув ці кошти без достатньої правової підстави, вони підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2026 року відкрито провадження у справі.
13.03.2026 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останні проти задоволення позову заперечив та зазначив, що рішення Приморського районного суду міста Одеси №617/1845/19 від 15 травня 2020 року, яким стягнуто з приватного виконавця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 129 799,50 грн. коштів, стягнуті з позивача в межах виконавчих проваджень ВП НОМЕР_5 та ВП НОМЕР_6. про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Станом на 13.12.2025 рік приватний виконавець ОСОБА_3 не звертався до АТ «ТАСКОМБАНК» з претензіями чи вимогами про повернення безпідставно збережених коштів.
Позивач намагається безпідставно стягнути з банку грошові кошти, які були стягнуті з нього за рішенням суду та під час виконання рішення суду, за яким позивач виступав боржником, відповідно, вказане судове рішення не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому вимоги про стягнення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України є безпідставними, адже не заявлені разом з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів.
23.03.2026 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позивач зазначає, що звертався до банку із питанням щодо повернення коштів в телефонному режимі, проте це не призвело до позитивного результату, а тому був вимушений звернутися до суду з метою повернення сплачених ним грошових коштів, які протиправно і безпідставно продовжує зберігати в себе АТ «Таскомбанк». Підставою звернення з позовом до суду є безпідставне збереження АТ «ТАСКОМБАНК», отриманих від приватного виконавця ОСОБА_3 грошових коштів, які він перерахував банку, і подальше користуванням Банком такими коштами, попри те, що у відповідача відпала правова підстава, на якій вони були набуті. Щодо відсутності, на думку представника відповідача, порушення прав позивача, вказане не відповідає дійсності, адже саме він, на виконання рішення суду, перерахував власні кошти третій особі, оскільки Банк, якому були перераховані кошти, які надійшли на рахунки приватного виконавця від покупця, вказаних коштів не повернув, незважаючи на те, що правова підстава користування ними відпала.
Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, було надано строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
05.02.2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. було вчинено виконавчий напис №326, яким звернуто стягнення на предмет застави за Договором застави, посвідченим 22 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Агакішевою Т.А., зареєстрованим в реєстрі за №386, зі змінами від 06.03.2018 р., - сільськогосподарське обладнання та сільськогосподарську техніку, а саме: навантажувач телескопічний JCB-530-70, заводський номер НОМЕР_7 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , подрібнювач рулонів корму РВС-1500, заводський номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску в рахунок погашення заборгованості  Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ ОІЛС ГРУП» перед Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» за кредитним договором в розмірі 78 9947,81 дол. США.
06.02.2019 року Банк звернувся із заявою № 2298/70/8 до приватного виконавця ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №326 від 05.02.2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. 
06.02.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_8.
В рамках виконавчого провадження на електронних торгах, що відбулися 10.04.2019 року, було реалізовано заставлене майно: навантажувач телескопічний JCB-530-70, заводський номер НОМЕР_7 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 397970 від 10.04.2019 року та Актом приватного виконавця про проведені прилюдні торги від 02.05.2019 року. 
За результатами електронних торгів переможцем цих торгів було визнано ОСОБА_1 .
Як вбачається із Акту приватного виконавця про проведені прилюдні торги від 02.05.2019 року, арештоване майно було придбане ОСОБА_1 за ціною 625 750 грн., які перераховані наступним чином: 31 287,50 грн.- сплачено гарантійний внесок ДП «СЕТАМ», 594 462,50 грн.- на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3
03.05.2019 року на рахунок АТ «ТАСКОМБАНК» від Приватного виконавця ОСОБА_3 надійшли грошові кошти у загальному розмірі 534 738,68 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи.
Також, 03.05.2019 року на рахунок АТ «ТАСКОМБАНК» від приватного виконавця ОСОБА_3 надійшли грошові кошти у сумі 6 250,00 грн. в якості відшкодування витрат виконавчого провадження.
Актом приватного виконавця ОСОБА_3 від 17.07.2019 року було встановлено, що в ході проведення виконавчих дій, а саме: перевірки наявності майна на території підприємства, майна не виявлено. Відповідального зберігача майна ОСОБА_2 було звільнено.
15 травня 2020 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси у справі №617/1845/19 позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3, Державного підприємства «Сетам», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , Державної Казначейської служби України, Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про захист прав споживача, розірвання договору у формі акта державного виконавця про проведення електронних торгів та стягнення грошових коштів - задоволено частково: розірвано договір купівлі-продажу у формі акта приватного виконавця про проведені електронні торги від 02.05.2019 року щодо придбання позивачем рухомого майна - навантажувача телескопічного JCB -530-70, 2007 року випуску; стягнуто з приватного виконавця на користь Позивача грошові кошти в розмірі - 603 289 (шістсот три тисячі двісті вісімдесят дев`ять) гривень 85 копійок, з яких - 594462,50 грн. - сума основного боргу, 6449,50 грн. - 3% річних, 2377,85 грн. - інфляційні витрати; стягнуто з приватного виконавця на користь позивача судові витрати в розмірі 6 028, 49 грн. 30.11.2022 року постановою Одеського апеляційного суду, рішення Приморського районного суду міста Одеси по справі №617/1845/19 від 15 травня 2019 року, залишено без змін.
Постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Одеса) Майстерюк Т.М. від 27.10.2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_9 з виконання виконавчого листа № 617/1845/19 від 09.09.2020 року, виданого на виконання рішення рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2020 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 603 289,85 грн. 
Постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Одеса) Майстерюк Т.М. від 27.10.2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_10 з виконання виконавчого листа № 617/1845/19 від 09.09.2020 року, виданого на виконання рішення рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2020 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6028,49 грн. 
На виконання рішення суду в межах виконавчих проваджень (ВП № НОМЕР_10 щодо стягнення судових витрат, ВП № НОМЕР_9 щодо стягнення основної суми) відповідач сплатив на рахунок Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Одеса) грошові кошти у наступних обсягах: за ВП № НОМЕР_9 у розмірі 603 289,85 грн. (з яких: 594 462,50 грн - сума основного боргу; 6 449,50 грн - 3% річних, 2 377,85 грн - інфляційні витрати); виконавчий збір за ВП № НОМЕР_9 у розмірі: 60 328,99 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі: 269 грн., всього: 663 887,84 грн.; за ВП НОМЕР_11 у розмірі 6028,49 грн., що складають судові витрати; виконавчий збір за ВП № НОМЕР_10 у розмірі: 602,85 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі: 269 грн., всього: 6900,34 грн. 
Вказане підтверджується квитанціями до платіжних інструкцій № 51441276 від 14.08.2025 року, № 51745230 від 02.09.2025 року, № 51745609 від 02.09.2025 року та квитанцією № 260366265.
Всього позивачем сплачено покупцю та органу ДВС 670 788,18 грн.
Постановами державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Одеса) від 03.09.2025 рок було закінчено виконавчі провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.
28.04.2026 року позивач листом №38973/11 повідомив відповідача про необхідність повернення сплачених ним коштів, з врахуванням 3 % річних та інфляційних втрат на виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси у справі №617/1845/19.
Твердження представника відповідача про те, що боржником за виконавчими провадженнями, в рамках яких із позивача було стягнуто кошти, виступав позивач, а відтак підстави для повернення цих коштів відсутні, не беруться судом до уваги з огляду на наступне. 
За змістом ч.5 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. 
Факт перерахування грошових коштів в сумі 534 738,68 грн. та 6 250,00 грн. приватним виконавцем ОСОБА_3 на рахунки АТ «ТАСКОМБАНК» як заставодержателя та стягувача у виконавчому провадженні відповідачем не заперечувався.
Відповідно до ч. 1-3 ст.47 цього Закону грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
Оскільки згідно Акту приватного виконавця про проведені прилюдні торги від 02.05.2019 року, арештоване майно було придбане ОСОБА_1 за ціною 625 750 грн., які перераховані наступним чином: 31 287,50 грн.- сплачено гарантійний внесок ДП «СЕТАМ», 594 462,50 грн.- на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2020 року у справі №617/1845/19, кошти, сплачені покупцем ОСОБА_1 за придбане на торгах майно, було стягнуто саме з позивача.
Таким чином, приватним виконавець, виконавши в повному обсязі рішення суду, наділений правом вимагати повернення вказаних коштів з АТ «ТАСКОМБАНК», оскільки вказані кошти станом на момент винесення судом рішення 15.05.2020 року на депозитному рахунку приватного виконавця не перебували, оскільки 03.05.2019 року були перераховані приватним виконавцем стягувачу АТ «ТАСКОМБАНК».
Оскільки позивачем подано докази виконання вказаного рішення суду в повному обсязі, вказані суми кошти підлягають стягненню з відповідача, як з особи, яка безпідставно їх зберігає.
Доводи позивача про безпідставне користування банком вказаними коштами узгоджуються з наданими ним доказами та не спростовані відповідачем.
Посилання представника відповідача на те, що приватний виконавець із вимогою до банку про повернення вказаних коштів не звертався, а відтак обов`язок щодо повернення вказаних коштів у відповідача не виник, не береться судом до уваги, оскільки, як вбачається зі змісту рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2020 року у справі №617/1845/19, у вказаній справі АТ «ТАСКОМБАНК» виступав в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а відтак, був проінформований про те, що кошти, які були перераховані йому приватним виконавцем як стягувачу та заставодержателю у виконавчому провадженні, стягнуто із приватного виконавця, а відтак що у АТ «ТАСКОМБАНК» виник обов`язок щодо повернення вказаних коштів приватному виконавцю.
Відповідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правилами ч.1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Стаття 1214 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21, за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Приписи гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Конструкція ч. 1 ст. 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише на момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Тобто, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
Суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, які випливають з безпідставного одержання коштів відповідачем. а відтак суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.
Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
Твердження представника відповідача щодо того, що обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів, 3% річних та інфляційних втрат у нього не виник виник, оскільки позивачем письмова вимога про повернення вказаних коштів не надсилалася, крім того, за таких обставин відсутнє його прострочення як кредитора є безпідставними з врахуванням наведеного нижче.
У постанові ВП ВС від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зазначено наступне.Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент відповідача про те, що лише постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі № 910/17567/19 був встановлений факт безпідставного набуття ним грошових коштів та, як наслідок, обов`язок їх повернути.
Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.
Однак зазначена правова позиці ВП ВС стосується випадків, коли майно чи кошти були набуті без достатньої правової підстави, а відтак і обов`язок щодо їх повернення, та, відповідно, прострочення відповідача щодо повернення безпідставно отриманих коштів виникає за таких обставин з моменту набуття цього майна чи коштів, в той час, коли в даному випадку відпала правова підстава набуття коштів.
Судовий акт про стягнення із позивача коштів , який набрав законної сили і за яким відбулося повне виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно".
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що грошові кошти, отримані відповідачем в процедурі виконавчого провадження, не вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, що мало б наслідком виникнення обов`язку щодо їх повернення з моменту їх набуття, в даному випадку підстави набуття цих коштів згодом відпали, а відтак обов`язок відповідача щодо їх повернення виник після набрання законної сили рішенням суду про стягнення коштів із відповідача, внаслідок ухвалення якого правова підстава набуття цих коштів відпала.
За таких обставин до моменту набрання рішенням суду про стягнення коштів з приватного виконавця, законної сили, у відповідача як кредитора були відсутні підстави вважати, що кошти, отримані в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, який є виконавчим документом, на погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, є безпідставно отриманими та, відповідно, що у нього виник обов`язок щодо їх повернення.
Факт стягнення коштів із позивача за рішенням суду є підставою для повернення цих коштів відповідачем. 
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21).
За таких обставин суд вважає, що зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів, та, відповідно, прострочення відповідача щодо їх повернення повинно було б виникнути із наступного дня після набрання законної сили рішенням Приморського районного суду міста Одеси у справі №617/1845/19, що мало місце 30.11.2022 року, тобто з 31.11.2022 року.
Однак фактично кошти на виконання рішення суду сплачені позивачем 02.09.2025 року, а відтак 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися, починаючи з 03.09.2025 року.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в розмірі 5 548,19 грн. 3 % річних та 10782,99 грн. інфляційних втрат також підлягають до задоволення.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6 876,29 грн. 
Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 6 876,29 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти у розмірі 687 029,36 грн, в тому числі 540 988,68 грн.- безпідставно набуті кошти, 16 241,18 грн.- 3 % річних та 129 799,50 грн..- інфляційні втрати.
Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6 876,29 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 11.08.2026 року.
Учасники справи:
Позивач Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Акціонерне товариство «Таксомбанк» (код ЄДРПОУ 09806443, місцезнаходження: м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.30).

Суддя