202/9320/25
Провадження № 1-кп/202/803/2026 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року           м. Дніпро

Індустріальний районний суд м.Дніпра у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
потерпілого ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Індустріального районного суду міста Дніпра кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12025047210000272 від 17 липня 2025 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Дніпропетровськ, маючого середню освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 2 роки, який ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року змінений в частині призначеного покарання, шляхом звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого увчиненні кримінальногоправопорушення,передбаченого ч.1ст.125КК України-
ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення
30.06.2025, приблизно о 18 годині 27 хвилин, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на лавочці дитячого майданчику, розташованого у дворі буд. 111-а по пр.Слобожанський м.Дніпро, де повз нього проходив сусід - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким ОСОБА_4 перебуває в довготривалих неприязних відносинах через спричинення тілесних ушкоджень матері ОСОБА_5 .
Перебуваючи у вищевказаному місці та у зазначений час, у ОСОБА_4 раптово виник кримінально-правовий умисел, направлений спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
Так 30.06.2025, приблизно о 18 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій прямий умисел, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання можливих суспільно-небезпечних наслідків, сидячи на лавці на відстані приблизно 1,5 метра від ОСОБА_5 , тримаючи у своїх руках газовий балончик з невстановленою хімічною речовиною, яка має подразнюючий характер, розпилив хімічну речовину в напрямку обличчя ОСОБА_5 .
В наслідок умисних дій ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесне ушкодження у вигляді: хімічного опіку кон`юнктиви обох очей 1-го ступеня, що відповідно до п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Таким чином умисні дії ОСОБА_4 , які виразились у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, кваліфікуються за ознаками складу кримінального передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. правопорушення (проступку).

Позиція обвинуваченого
Будучи допитаним в якості обвинуваченого, ОСОБА_4 свою провину у скоєнні кримінального проступку визнав, однак зазначив, що розпилив хімічну речовину в напрямку обличчя ОСОБА_5 через самозахист. Суду пояснив, що 30 червня 2025 року сидів у дворі будинку і побачив, як потерпілий йшов у його напрямок, щоб вдарити, оскільки між ними склалися погані відносини. До цього інциденту потерпілий ОСОБА_5 бив його вже 2 рази і тому, злякавшись, що він вдарить його в цей раз, дістав газовий балончик та приснув його в очі потерпілому.

Позиція потерпілого
Потерпілий ОСОБА_5 повідомив суду, що 30 червня 2025 року проходив повз майданчику, розташований за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський 111-А. коли він проходив повз ОСОБА_4 , останній розпилив йому в обличчя хімічну речовину, яка викликала у потерпілого опік очей. Потерпілому викликали швидку допомогу. Що в той час робив обвинувачений потерпілому невідомо. Між ним та обвинуваченим були неприязних відносинах. У судових дебатах просив суд призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Покази свідка
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є сусідкою обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_5 . В липні 2025 року обвинувачений сидів на лавці у дворі за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський 111-а. свідок бачила, як потерпілому, який підходив до компанії людей, серед якої був обвинувачений ОСОБА_4 , обвинувачений забризкав очі ОСОБА_5 якоюсь хімічною речовиною. Потерпілий відійшов у сторону, після чого йому почали промивати очі водою та викликали швидку допомогу. Які відносини були між потерпілим та обвинуваченим свідку не відомо. Обвинувачений викликав поліцію. Що робила поліція далі свідку невідомо.

Під час судового розгляду судом було досліджено також наступні докази:
Ураховуючи, що кримінальне провадження за ст.125 КК України є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, вказане вище провадження розпочате на підставі заяви потерпілого ОСОБА_5 від 16 липня 2025 року.
Згідно з протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення або таке, що готується, ОСОБА_5 повідомив, що 30 червня 2025 року, близько 18 год. 30 хв., перебуваючи на дитячому майданчику за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський 111-а, сусід з кв. АДРЕСА_2 ОСОБА_8 заприскав його газовим балоном, спричинивши йому тілесні ушкодження. 
Згідно з висновком судово-медичного експерта №1883 від 02 липня 2025 року, відповідно до якої під час обстеження ОСОБА_5 було виявлено: хімічний опік кон`юктиви 1 ступеня обох очей, що спричинений від місцевої дії їдкої речовини, можливо перцевого газу з газового балончика, в термін, на який вказує обстежений, тобто 30 червня 2025 року. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі: п.2.3.5.«Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2025 року, проведеного з потерпілим ОСОБА_5 , під час якого потерпілий, у присутності понятих, продемонстрував локалізацію та механізм нанесення опіку, що спричинили йому тілесні ушкодження.
Згідно висновком експерта №2887е від 24 вересня 2025 року, було встановлено, що за даними медичної документації (внесеної у Висновок спеціаліста №1883) та при огляді 02.07.2025 у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: хімічного опіку кон`юнктиви обох речей 1-го ступеня, які були спричиненні від механічної дії невстановленої хімічної речовини, яка має подразнюючий характер, якою могла бути і речовини з газового балончика або інші речовини з аналогічними характеристиками. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Також, враховуючи характер та локалізацію виявлених у нього тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони є не характерними для падіння з висоти власного зросту. Локалізація та характер виявлених у нього тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення встановлений при проведенні судово медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру на які вказує ОСОБА_5 в ході проведення слідчого експерименту за його участі. 

Мотиви суду 
Аналізуючи викладені докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у судовому засіданні встановлена та підтверджена, а його умисні дії кваліфіковано правильно за ч. 1 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження.
Щодо доводів обвинуваченого про застосування газового балончика для самооборони, суд враховує таке.
Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони..
Відповідно до постанови Верховного суду України у складі Касаційного кримінального суду від 22.04.2024 по справі № 331/3020/17 право на необхідну оборону право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому:
1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;
2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК;
3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною – право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;
4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;
5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;
6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив суду, що використав газовий балончик, тому що злякався, що потерпілий ОСОБА_5 його вдарить, оскільки той бив його раніше двічі.
Зважаючи на це, суд звертається до положень ст. 37 КК України, відповідно до якої уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Відповідно до ч. 2 ст. 37 КК України уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.
Відповідно до ч. 3 ст. 37 КК України якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони
Відомості, отримані під час допиту учасників процесу не дають об`єктивних та достатніх підстав для суду вважати, що потерпілий ОСОБА_5 вчиняв дії в бік ОСОБА_4 , які б могли свідчити про намір вдарити останнього.
Суд також враховує, що обвинувачений керувався суб`єктивним відчуттям небезпеки, яке склалося внаслідок неприязних стосунків та побоюваннями застосування фізичної сили потерпілим через негативний досвід, оскільки потерпілий ОСОБА_5 , зі слів обвинуваченого, бив його 2 рази.
Суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого не можуть кваліфікуватися як вчинені у стані уявної оборони, згідно приписів ч. 2 ст. 37 КК України, оскільки за наявних обставин він міг і повинен був усвідомити відсутність реального посягання. 
Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи обвинуваченого про наявність необхідної оборони чи такої уявної оборони, що виключає кримінальну відповідальність, однак бере до уваги встановлені обставини конфлікту як такі, що пом`якшують оцінку поведінки обвинуваченого, без зміни кваліфікації його дій.
Потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_7 надали суду вичерпні пояснення, які узгоджуються з показаннями, наданими під час досудового розслідування. Перед допитом потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_7 були попереджені про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо неправдивих показань, свідок приведена до присяги. Підстави обмовляти обвинуваченого судом не встановлені.
Наведені докази проаналізовані судом, оцінюються при прийнятті рішення по справі, є належними, допустимими та послідовно у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Під час судового розгляду суд, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, сприяв кожній із сторін мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом: були допитані потерпілий, свідок, обвинувачений, досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення. Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження не заперечували.
Відповідно до ст. ст. 85, 86 КПК України зібрані у даному кримінальному провадженні докази є належними та допустимими.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд підстав не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення, не встановлено.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, а його дії кваліфіковано правильно за ч. 1 ст. 125 КК України.

Кваліфікація дій обвинуваченого
ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України.

Щодо обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, є щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.
Підстав для застосування ст.69 КК України, судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання
Під час вчинення кримінального правопорушення за даним кримінальним провадженням обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.
Згідно довідки, виданої Дніпропетровською багатопрофільною клінічною лікарнею з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, обвинувачений ОСОБА_4 дійсно знаходився на лікуванні в КП «ДБКЛПД» «ДОР» з 03.05.12 по 01.06.12. 
Згідно характеристики виданої Індустріальним районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, гр. ОСОБА_4 за місцем мешкання характеризується добре конфліктів з сусідами не має, громадський порядок не порушує, відносини з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя не підтримує.
Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року ОСОБА_4 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 2 роки. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року вищезазначений вирок змінений в частині призначеного покарання. ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки на підставі ст.75 п.1,2, ч.1 ст.76, п.2 ч.3 ст.76 КК України.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та міри покарання, суд враховує характер скоєного ним кримінального правопорушення, обставини його вчинення, у тому числі встановлений судом тривалий конфлікт із потерпілим та помилкову, проте суб`єктивно зумовлену оцінку обвинуваченим ситуації як небезпечної, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на утриманні малолітніх або неповнолітньої дитини не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працює, за місцем проживання скарг від сусідів та жителів громади не надходило.
З урахуванням принципу індивідуалізації покарання, встановлених судом обставин конфліктної ситуації, що передувала вчиненню кримінального правопорушення, суд вважає, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе шляхом призначення йому покарання у виді громадських робіт.
Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженого призначене покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення і перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, передбаченій у ст. 50 КК України.
Крім того, як вже зазначалось судом вище, вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року ОСОБА_4 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 2 роки. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року вищезазначений вирок змінений в частині призначеного покарання. ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки на підставі ст.75 п.1,2, ч.1 ст.76, п.2 ч.3 ст.76 КК України.
Таким чином, кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України було вчинене ОСОБА_4 в межах іспитового строку, встановленого ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року.
Оскільки нове кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України обвинуваченим було вчинено після постановлення вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року, зміненого ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року, але до повного відбуття покарання, суд на підставі ст.71 КК України, з урахуванням положень п.г) п.1 ч.1 ст.72 КК України, а саме із розрахунку вісім годин громадських робіт відповідає одному дню позбавлення волі, до призначеного покарання ОСОБА_4 частково приєднує невідбутий строк покарання, призначений за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року, зміненого ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року.

Вирішення цивільного позову
Цивільний позов не заявлений.

Вирішення питання про долю речових доказів
Речові докази суду не надавались

Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Витрати на залучення експерта відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Керуючись ст.ст. 369-376 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.
На підставі ст.71, п.г) п.1 ч.1 ст.72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання, призначеного за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року, зміненого ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року, із розрахунку вісім годин громадських робіт відповідає одному дню позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 10 (десять) днів.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 05 лютого 2025 року по 28 квітня 2025 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1