ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 453/853/25
провадження № 61-6733св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Воробйової І. А., 
Зайцева А. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Славської селищної ради Стрийського району Львівської області,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Вуйцік Ольга Богданівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 20 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог, позиція інших учасників справи
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від заробітку (доходу) - у розмірі 1/4 частини з усіх його видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання цієї позовної заяви до суду, і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивував тим, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився за час перебування ними у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з ним та перебуває на його утриманні.  ОСОБА_2  не бере участі у житті, розвитку та вихованні сина, не цікавиться його першими досягненнями, морально не підтримує. Ще у січні 2024 року відповідачка безвідповідально залишила дитину та вже майже два роки до нього не повертається, натомість вигадує всілякі причини для того, щоб таких дій не вчиняти, як і не надавати коштів на утримання дитини. 

Вважає, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх малолітнього сина та стягнення з неї аліментів на утримання дитини.

У письмових поясненнях відповідачка  ОСОБА_2 заперечила проти позову, пославшись на те, що має намір бачитися із сином та брати участь у його вихованні, проте позивач проти цього заперечує та всіляко цьому перешкоджає. При цьому зазначила, що у січні 2024 року  ОСОБА_1 вигнав її з дому й вона була змушена повернутися туди, де проживала до шлюбу. Зазначила, що не має належної можливості утримувати дитину, бо не працює і є внутрішньо переміщеною особою. Водночас, за можливості, перераховує кошти дитині на картковий рахунок. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 11 грудня 2025 року Сколівський районний суд Львівської області задовольнив позов.

Позбавив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від заробітку (доходу) - у розмірі 1/4 частини з усіх її видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27 травня 2025 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць.

Суд мотивував рішення тим, що беззаперечно встановлено, що із січня 2024 року відповідачка не бачиться й спілкується зі своїм малолітнім сином, матеріально його не утримує, заходів до спілкування та турботи не вживає, а вихованням дитини займається позивач. Така поведінка відповідачки аж ніяк не свідчить про її бажання надалі мати та виконувати свої батьківські обов`язки стосовно дитини. При цьому суд не встановив наявності у ОСОБА_2 реальних і об`єктивних перешкод для спілкування із своїм малолітнім сином.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав відповідачки, яка без поважних на те причин не виявляє щодо власного малолітнього сина ОСОБА_3 батьківського піклування, свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо його виховання, не цікавиться його розвитком, здоров`ям, життям та потребами, а дбає лише про влаштуванням свого особистого життя й створення нової сім`ї, у якій немає місця для цієї дитини.

Також суд визнав обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів на дитину, зазначивши, що їх розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2025 року скасував у частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та постановив нове судове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовив.

У решті оскаржуване рішення залишив без змін.

Попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи вказане судове рішення, апеляційний суд керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини та є передчасним. Проте є підстави для попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина.

Водночас апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення аліментів у визначеному судом розмірі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 травня 2026 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Вуйцік О. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану в підсистемі «Електронний суд», в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 20 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вказане судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
28 травня 2026 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 22 травня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребував матеріали цивільної справи.

10 червня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що сторони з 07 червня 2017 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року у справі № 453/117/24, яке набрало законної сили 10 травня 2024 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданим Славською селищною радою Стрийського району Львівської області 22 вересня 2022 року відповідно до актового запису про народження № 4.

Відповідачка ОСОБА_2 у січні 2024 року покинула місце проживання в будинку на АДРЕСА_1 та переїхала на постійне місце проживання в іншу місцевість. Малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з позивачем за вказаною вище адресою.

Факт проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком в будинку на АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 22 травня 2025 року за вих. № 25/01.04-3/741, актом обстеження житлово-побутових умов від 22 травня 2025 року за вих. №25/01.04-3/742, витягами з реєстру Славської територіальної громади № 2024/012496448 та 2024/012496475, сформованими 16 жовтня 2024 року.

З довідки, виданої закладом дошкільної освіти села Тухля Славської селищної ради Стрийського району Львівської області 08 грудня 2025 року за вих. № 25, відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобуває дошкільну освіту у цьому закладі, а комунікація з працівниками закладу щодо нього здійснюється виключно батьком дитини ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_4 . 

З довідки, виданої Комунальним некомерційним підприємством Славської селищної ради «Славська міська лікарня» 10 грудня 2025 року за вих. № 22, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у сімейного лікаря у цьому медичному закладі, а в разі його захворювання, за медичною допомогою звертається виключно батько дитини. 

У висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 19 серпня 2025 року № 1035, Орган опіки та піклування Славської селищної ради Стрийського району Львівської області рекомендував позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона не цікавиться ним, не виявляє бажання цього робити, є байдужою до його виховання та розвитку, матеріально не утримує, а під час проведення відповідних перевірок на неодноразові запрошення не з`явилася, у своїй письмовій заяві повідомила, що наразі вона фактично проживає у Миколаївській області разом з іншим чоловіком, від якого вагітна, та наміру повертатися в село Тухля Стрийського району Львівської області не має.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова Львівського апеляційного суду від 20 квітня 2026 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів не оскаржується, а тому, в силу положень статті 400 ЦПК України, в цій частині вказане судове рішення не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).

У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК Українинеодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 08 квітня 2020 року.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як підставу для позбавлення батьківських прав, зазначив ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилається на те, що не мала змоги спілкуватися з дитиною, оскільки позивач чинить перешкоди у цьому. 

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

При цьому слід враховувати, що висновок виконавчого комітету Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 19 серпня 2025 року № 1035, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України).
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова ухвалена судом апеляційної інстанції без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Вуйцік Ольга Богданівна, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 20 квітня 2026 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев