ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.09.2026 Справа № 914/1368/26 

За позовом: | Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон», м. Львів
до відповідача: | Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБР-Буд», м. Львів
про: | стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних
| Суддя – Крупник Р.В. Секретар – Мисик-Семен М.М.
Представники сторін:
від позивача: | Зелінка В.В. – адвокат;
від відповідача: | не з`явився.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.
Товариство з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» (надалі – Позивач, ТОВ «МКС Бетон») звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБР-Буд» (надалі – Відповідач, ТОВ «ЛБР-Буд») про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Ухвалою від 18.05.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 22.06.2026.
У підготовчих засіданнях 22.06.2026, 13.07.2026 суд оголошував перерву, востаннє до 20.07.2026.
Ухвалою від 20.07.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 13.08.2026.
У судовому засіданні 13.08.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошення котрого відклав на 03.09.2026.
Представник позивача з`явився у судове засідання 03.09.2026
Відповідач не забезпечив явку представника у судове засідання 03.09.2026, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, адже ухвалу від 13.08.2026 доставлено до його електронного кабінету 14.08.2026.

ДОВОДИ СТОРІН.

Доводи позивача.
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №0711/01 від 07.11.2022 в частині оплати вартості поставленого позивачем товару. Як зазначає позивач, у відповідача існує борг у розмірі 4`386`590,50 грн. Вказану суму, а також нараховані на неї 509`805,94 грн. пені, 214`246,49 грн. інфляційних втрат та 50`475,84 грн. 3% річних, позивач просить стягнути із відповідача у судовому порядку.

Доводи відповідача.
Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на таке:
1) Умови договору пов`язують виконання грошового зобов`язання зі здійсненням передоплати та не передбачають алгоритму дій покупця, якщо передоплату здійснено не було, а постачальник все ж поставив товар. Відтак, оскільки передоплата за договором не здійснювалися, то поставлений позивачем товар мав бути оплачений згідно зі статтею 530 ЦК України, проте позивач не направляв відповідачу письмової вимоги про оплату. Вказане свідчить про те, що строк на оплату не настав.
2) Матеріали справи не містять рахунків, з отриманням яких сторони пов`язали здійснення передоплати.
3) Позивач не довів існування у відповідача заборгованості у розмірі 2`675`564,00 грн. станом на 16.09.2025. Відтак, він не міг зараховувати здійснену ним оплату у розмірі 2`800`000,00 грн. в погашення цього боргу та натомість повинен був спрямувати її в погашення суми, яка є предметом стягнення у цій справі.
4) Оскільки строк на оплату вартості поставленого позивачем товару не настав, то відсутні підстави для нарахування та задоволення заявлених до стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних.
У ході розгляду справи відповідач визнав, що має сплатити позивачу борг у розмірі 3`386`590,50 грн., який визначений з урахуванням часткового погашення боргу у розмірі 1`000`000,00 грн., здійсненого після відкриття провадження у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
07.11.2022 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено Договір поставки №0711-01 (надалі – Договір), згідно з пунктом 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю (передати у власність покупця) товар, а покупець зобов`язується прийняти такий товар та оплатити його (Т.1; а.с. 19).
Відповідно до пунктів 2.5, 3.3 Договору моментом поставки товару є дата, яка вказана у видатковій накладній. Оплата за товар здійснюється покупцем на умовах повної передоплати у розмірі 100% вартості партії товару, що вказана у рахунку на оплату, не пізніше ніж за 1 робочий день до моменту поставки товару.
На виконання умов Договору позивач у період з 16.09.2025 по 17.12.2025 включно поставив, а відповідач прийняв товар (бетон) на загальну суму 4`239`026,50 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними і товарно-транспортними накладними (Т.1; а.с. 21-76, 78-104, 106-114, 116-147, 149-208, 210-223) та визнається відповідачем.
Крім цього, позивач у період з 16.09.2025 по 04.02.2026 надав відповідачу послуги з автобетононасосу на суму 272`000,00 грн., що підтверджується актами надання послуг (Т.1; а.с. 20, 77, 105, 115, 148, 176 (зворотна сторона), 209, 224) і визнається відповідачем.
Загальна сума поставленого товару та наданих послуг становить 4`511`026,50 грн.
До відкриття провадження у справі відповідач оплатив позивачу 2`800`000,00 грн., а саме 200`000,00 грн. – 23.09.2025, 600`000,00 грн. – 09.10.2025, 1`000`000,00 грн. – 12.12.2025, 1`000`000,00 грн. – 19.12.2025 (Т.1; а.с. 225-230).
Вказану суму позивач зарахував в погашення боргу у розмірі 2`675`564,00 грн., який існував у відповідача станом на початок вересня 2025 року, та частково у розмірі 124`436,00 грн. в погашення боргу за товар і послуги за вересень 2025 року.
Зважаючи на це, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із відповідача 4`386`590,50 грн. (4`511`026,50 - 124`436,00).
Після відкриття провадження у справі відповідач сплатив позивачу 1`000`000,00 грн. згідно із платіжною інструкцією №3695 від 22.05.2026 (Т.2; а.с. 8). Судом встановлено, що цю суму сторони зарахували в погашення боргу, який є предметом спору у справі №914/1368/26, попри те, що у призначенні платежу відповідач вказав про оплату за іншим договором. Зарахування було проведено на підставі заяви відповідача №22/05/2026-01 від 22.05.2026 про уточнення призначення платежу (Т.2; а.с. 46).
Як передбачено пунктом 5.3 Договору, у випадку невиконання та/або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті, він несе відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період її нарахування, за кожний день прострочення.
На підставі вказаного пункту, а також частини 2 статті 625 ЦК України позивач здійснив нарахування 509`805,94 грн. пені, 214`246,49 грн. інфляційних втрат та 50`475,84 грн. 3% річних, про стягнення яких просить суд.

ОЦІНКА СУДУ.
Згідно із частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З матеріалів справи вбачаться, що між сторонами виникли договірні відносини з поставки бетону, які опосередковані Договором поставки №0711-01 від 07.11.2022, а також з надання послуг з автобетононасосу, які склалися за фактом надання послуг без оформлення окремого договору-документу та які не охоплені змістом Договору поставки №0711-01 від 07.11.2022.
Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач у період з 16.09.2025 по 17.12.2025 поставив, а відповідач прийняв товар на суму 4`239`026,50 грн. Крім цього, позивач надав відповідачу послуги з автобетононасосу на суму 272`000,00 грн., що підтверджується актами надання послуг.
Як передбачено частиною 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.
Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договором передбачено, що відповідач мав сплатити вартість товару на умовах передоплати у розмірі 100% вартості партії товару, що вказана у рахунку на оплату, не пізніше ніж за 1 робочий день до моменту поставки товару. Водночас, строку на оплату послуг з автобетононасосу сторони у актах надання послуг не погоджували. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
На переконання відповідача, строк на оплату за Договором не настав, адже сторони не погоджували строку оплати уже поставленого товару, а лише передбачили умову про передоплату, яка ним не проводилася. З урахуванням цього, відповідач вважає, що строк на оплату має визначатися відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України та становити сім днів від дня пред`явлення вимоги, якої позивач не надсилав.
Надаючи оцінку цим доводам, суд зазначає, що Договір дійсно передбачає здійснення виключно передоплати на підставі окремо виставлених рахунків, які відсутні у матеріалах справи, та не містить положення про оплату уже поставленого товару.
Разом з тим, вказане не свідчить про те, що строк на оплату вартості уже поставленого товару не настав, оскільки такий визначений частиною 1 статті 692 ЦК України, якою передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Норма частини 1 статті 692 ЦК України виключає застосування до спірних правовідносин з поставки товару частини 2 статті 530 ЦК України.
Суд звертає увагу відповідача на те, що передоплата та оплата за уже поставлений товар є відмінними за своєю правовою природою та врегульовані окремими статтями ЦК України (статті 692 і 693). Таким чином, той факт, що сторони погодили лише умову про передоплату, не означає, що оплата остаточно поставленого товару не має проводитися відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України.
Таким чином, відповідач, отримавши товар від позивача, зобов`язаний був оплатити вартість такого товару у день отримання. При цьому суд враховує взаємосуперечливість доводів відповідача у цій частині, адже він одночасно стверджує про ненастання строку на оплату та визнає існування заборгованості за поставлений товар.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідач визнав факт порушення договірних зобов`язань перед позивачем, адже у ході розгляду спору між сторонами підтвердив, що на момент відкриття провадження у справі у нього існувала заборгованість у розмірі 4`386`590,50 грн. (Т.2; а.с. 41-44).
З огляду на це, суд не бере до уваги заперечення, викладені у пункті 3 доводів ТОВ «ЛБР-Буд», а також доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення основного боргу, у тому числі й вартості наданих послуг з автобетононасосу, щодо яких не встановлено строку на оплату. Сам по собі факт визнання відповідачем вказаного боргу свідчить про те, що строк на оплату настав, а тому грошове зобов`язання мало бути виконаним. Тим більше після відкриття провадження у справі відповідач сплачував кошти на виконання цього зобов`язання.
Так, після відкриття провадження у справі відповідач сплатив позивачу 1`000`000,00 грн. основного боргу, а тому суд, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України, закриває провадження у справі у цій частині, у зв`язку із відсутністю предмета спору.
Суд роз`яснює сторонам, що у зв`язку із закриттям провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 3 статті 231 ГПК України).
Решту 3`386`590,50 грн. (4`386`590,50 - 1`000`000,00) основного боргу оплачено не було, що свідчить про законність і обґрунтованість відповідної позовної вимоги та наявність підстав для її задоволення у повному обсязі.
Позивач також заявив до стягнення 509`805,94 грн. пені, 214`246,49 грн. інфляційних втрат та 50`475,84 грн. 3% річних, нарахування яких проведено на підставі пункту 5.3 Договору та частини 2 статті 625 ЦК України. Нарахування проведено за період з 19.12.2025 по 07.05.2026 на суму у розмірі 4`386`590,50 грн. (Т.1; а.с. 232).
Здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення лише 478’ 194,33 грн. пені, 200’ 961,67 грн. інфляційних втрат та 47’ 345,97 грн. 3% річних.
Часткове задоволення цих позовних вимог зумовлене безпідставним включенням до бази нарахування 272`000,00 грн. боргу за послуги з автобетононасосу. Позивач не довів суду дати виникнення прострочення з оплати наданих послуг, що унеможливлює визнання проведених розрахунків обґрунтованими повністю. При цьому нарахування пені на борг за послуги з автобетононасосу виключається, адже сторони не передбачили такої можливості у окремому договорі.
Суд також відхиляє заперечення відповідача, викладені у пункті 4 його доводів, враховуючи, що строк на оплату вартості поставленого товару настав.
Підсумовуючи викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 4`113`092,47 грн., з яких 3`386`590,50 грн. основний борг, 478’ 194,33 грн. пеня, 200’ 961,67 грн. інфляційні втрати, 47’ 345,97 грн. 3% річних.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду із позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 61`933,42 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №22366 від 08.05.2026 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (Т.1; а.с. 14, 253).
Враховуючи закриття провадження в частині вимог, предметом позову у справі залишаються позовні вимоги про стягнення 4`161`118,77 грн., судовий збір за які становить 49`933,43 грн.
З огляду на часткове задоволення цих позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 49’ 357,11 грн.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Суд роз`яснює позивачу його право заявити клопотання про повернення суми судового збору, сплаченого за позовну вимогу про стягнення 1`000`000,00 грн. основного боргу. Розмір судового збору, право на повернення якого має позивач, становить 12`000,00 грн. 
Керуючись статтями 2, 4, 42, 46, 73, 74, 76-80, 123, 124, 126, 129, 222, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Закрити провадження у справі №914/1368/26 в частині позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБР-Буд» 1’ 000’ 000,00 грн. основного боргу, у зв`язку із відсутністю предмета спору.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБР-Буд» (79005, м. Львів, вул. Зелена, буд. 11а, кв. 8; код ЄДРПОУ 43048208) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 238б; код ЄДРПОУ 37123114) 3’ 386’ 590,50 грн. основного боргу, 478’ 194,33 грн. пені, 200’ 961,67 грн. інфляційних втрат, 47’ 345,97 грн. 3% річних та 49’ 357,11 грн. судового збору.
4. У задоволенні решти вимог відмовити.
5. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.
6. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 09.09.2026.

Суддя Крупник Р.В.