ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року | Справа №160/8157/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

02.04.2026 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 , з вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини № НОМЕР_1 щодо визначення частини від 50% грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , зарахованого на депонований рахунок частини, на ім`я його батька ОСОБА_2 ;
- скасувати наказ командира частини НОМЕР_1 в частині зазначеної частки;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_2 здійснити перерозподіл частини від 50% грошового забезпечення (25% від загальної суми), яке було задепоновано на рахунок частини на ім`я батька чоловіка, на користь позивача як дружини ОСОБА_3 з моменту набуття їм статусу зниклого безвісти.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що після факту зникнення безвісти чоловіка позивача військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , позивач, як член його сім`ї, дружина, отримала право на нарахування грошового забезпечення відповідно до закону, оскільки, за військовослужбовцем, зниклим безвісти за особливих обставин, зберігається грошове забезпечення, яке виплачується членам його сім`ї. Однак, позивачу стало відомо, що грошове забезпечення розподіляється також на користь його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є уродженцем м. Дніпро, на теперішній час проживає у місті Волгоград російської федерації, та ймовірно вже набув громадянство російської федерації. Батько військовослужбовця не перебував на утриманні військовослужбовця та фактично зв`язок з ним було утрачено. Не погоджуючись з такою позицією відповідача та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 р. відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/8157/26 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 01.05.2026 р.
Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
У відповідь на запит судді Рябчук О.С. з Єдиного державного демографічного реєстру надано відповідь №2580540 від 08.04.2026 року, що за параметрами запиту – « ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) не знайдено особу.
08 квітня 2026 року суддею Рябчук О.С. скеровано до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради запит про отримання відомостей про місце проживання (реєстрації) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
16.04.2026 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» Військовою частиною НОМЕР_1 подано письмовий відзив проти позову. В обґрунтування заперечень проти позову вказують, що Пунктом 7 Порядку № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі: добровільної здачі в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства військовослужбовців; наявності (набуття) у визначних осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Таким чином відповідно до Порядку № 884 право на отримання виплати грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 набули його дружина ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 . Виконуючи вимоги постанови Кабінету міністрів України № 884 від 30.11.2016 №884 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №856 від 11.10.2025 року, де у пункті 18.25 зазначено: Виплатити рівними частинами, що в зазначеній сумі не перевищує 50% грошового забезпечення та додаткової винагороди, належні солдату ОСОБА_3 , стрільцю-санітару 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зник безвісті 07 липня 2024 року, а саме: 1/2 частини від 50% належного грошового забезпечення дружині ОСОБА_1 згідно наданих платіжних реквізитів, 50% належного грошового забезпечення військовослужбовця та 1/2 частини від 50% грошового забезпечення, яка належить батькові військовослужбовця, зарахувати на депонований рахунок частини. Оскільки батько зниклого безвісти військовослужбовця не звертався особисто з заявою до військової частини та не надавав необхідних документів, його частка, а саме 1/2 частини від 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 , зараховується на депонований рахунок військової частини, що відповідає абзацу 8 пункту 5 Порядку №884. Оскільки у військової частини НОМЕР_1 відсутні документи, які підтверджують проживання ОСОБА_2 на території російської федерації, відповідно відсутні правові підстави для виключення його із списків осіб, які відповідно до пункту 6 Положення №884 набули право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.
21.04.2026 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив проти позову, в які позивач зазначає, що викладена відповідачем позиція не спростовує доводів позовної заяви. Також вказує, що чинним законодавством не передбачено механізму резервування половини ( частини) одноразової грошової допомоги за особою із непідтвердженим соціально – правовим статусом необхідним для можливості реалізації права у сфері соціального забезпечення ( права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у рівних частках на всіх отримувачів). З огляду на викладене позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими та просить задовольнити позовні вимоги.
23 квітня 2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду задоволено частково клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у справі №160/8157/26 та витребувано від Державної прикордонної служби України іфнормацію чи здійснювався перетин кордону України громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином України, РНОКПП НОМЕР_3 за період з 01.01.2014 року по теперішній час із зазначенням терміну перебування.
23.04.2026 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь на запит, якою повідомлено, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08.11.2017 по 23.04.2026 в Базі даних не виявлено.
Також зазначено, що зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 №472.
11.05.2026 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надано відповідь про те, що згідно даних реєстру територіальної громади м. Дніпра та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб міста Дніпра гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 – інформація відсутня.
22.06.2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на сайті «Судова влада України» розміщено повідомлення ОСОБА_2 , як третю особу, що по справі №160/8157/26 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення ( виклику) учасників справи ( у письмовому провадженні) з 01.05.2026 року.
23.06.2026 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь на запит, якою повідомлено, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08.11.2017 по 23.04.2026 в Базі даних не виявлено.
Також зазначено, що зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 №472.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За змістом приписів п.8 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності, зокрема, є типові справи.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 року №413 солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення та призначений на посаду стрільця-санітара 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону. 
07 липня 2024 року під час виконання бойових завдань поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 солдат ОСОБА_3 зник безвісти. Інформація з даного приводу була передана до ІНФОРМАЦІЯ_3 для сповіщення рідних військовослужбовця. 
09 липня 2024 року позивач отримала сповіщення сім`ї № 12/6681 від ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до якого чоловік позивача, солдат ОСОБА_3 , 1980 р.н., під час ведення бойових дій безвісти зник, 07 липня 2024 року поблизу н.п. Андріївка, Бахмутського району, Донецької області. Це сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг в установленому законодавством порядку.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.2025 № 856 закріплено виплату рівними частками, що в загальній сумі не перевищує 50% грошового забезпечення та додаткової винагороди, належні солдату ОСОБА_3 , стрільцю-санітару 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зник безвісти 07 липня 2024 року, а саме: 1/2 частини від 50% належного грошового забезпечення дружині ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) згідно наданих платіжних реквізитів: IBAN НОМЕР_7 , відкритий в АТ «Універсалбанк». 50% належного грошового забезпечення військовослужбовця та 1/2 частини від 50% грошового забезпечення, яка належить батькові військовослужбовця, зараховане на депонований рахунок частини.
Грошове забезпечення солдата ОСОБА_3 нараховано та зараховано на депонований рахунок в/ч НОМЕР_2 в Державній казначейській службі України в м.Самар. 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи, що включення батька, що проживає в РФ, до кола отримувачів за Постановами № 884 та № 168 призводить до того, що значна частина бюджетних коштів (50% або інша частка) «заморожується» на рахунках ВЧ або депонентах, що порушує право Позивача на отримання належного рівня соціальної підтримки в умовах війни в Україні, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Ч. 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Ч. 2-4 ст. 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 6 ст. 9 Закону №2011-XII (в редакції, чинній станом на 07.04.2024 дату зникнення безвісти ОСОБА_3 ) було встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Аналіз процитований норми дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мали дружина (чоловік) військовослужбовця. В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.
Разом з тим, у зв`язку зі змінами, внесеними Законом № 3995-IX, з 20.01.2025 набрала чинності нова редакція пункту 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, яку введено в дію з 01.02.2025, та відповідно до якої військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям:
виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;
включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Міноборони, зокрема територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію про осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Отже, пункт 6 Порядку №884 вже не визначає коло осіб та черговість виплати грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовців, які зникли безвісті.
Відповідні норми передбачені Розділом ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, згідно якого, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Компенсація за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців, у разі їх загибелі (смерті), виплачується відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 року № 37.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Спірним у даній справі на розподілення часток грошового забезпечення зниклого безвісті ОСОБА_3 між його дружиною та батьком.
При цьому, суд погоджується з твердженнями позивача, що визначені Постановами №168 та №884 до кола осіб, що мають право на отримання грошового забезпечення зниклого без вісті військовослужбовця, не відносяться особи, що проживають на території російської федерації та законодавцем імперативно визначено ці обмеження.
Однак, матеріали адміністративної справи окрім тверджень позивача не містять жодних доказів на підтвердження проживання ОСОБА_2 на території рф та у відповідь на запити суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомлено, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08.11.2017 по 23.04.2026 року не виявлено.
Таким чином суд зауважує, що підстави, на які посилається позивач при зверненні до суду в обґрунтування протиправності рішення Військової частини НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду адміністративної справи, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(надалі по тексту також - Конвенція).
Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року N 18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Врішенні "Салов проти України"(заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно із частинами 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. 
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук