ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 260/7471/23
адміністративне провадження № К/990/51069/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Мельник-Томенко Ж.М., Смоковича М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року (головуючий суддя - Луцович М.М.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року (головуючий суддя - Кузьмич С.М., судді: Гудим Л.Я., Пліш М.А.)
у справі № 260/7471/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, -
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
21 серпня 2023 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (далі - відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 20 квітня 2023 року №193к;
- поновити позивача, ОСОБА_1 , на адміністративній посаді - заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону;
- скасувати наказ Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 21 квітня 2023 року №194к, яким позивача було призначено на посаду прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом відповідача від 13 квітня 2021 року №277 останнього було призначено на посаду заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону строком на п`ять років. Однак, у порушення статті 41 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року
№ 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), позивача звільнено із займаної адміністративної посади достроково без його згоди та призначено на посаду прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону. Вважаючи таке звільнення протиправним, ОСОБА_2 звернувся до суду щодо скасування оспорюваних наказів. 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення.
ОСОБА_2 наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 13 квітня 2021 року №277к призначений на посаду заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону з 13 квітня 2021 року строком на п`ять років. 
Наказом Генерального прокурора від 17 березня 2023 року №74 «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 05 лютого 2020 року №66» прийнято рішення про перейменування юридичної особи «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону» на юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону».
З метою ознайомлення із записами у трудовій книжці, позивач звернувся до відповідача із заявою від 17 липня 2023 року, на яку отримав відповідь, з якої установив, що наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 20 квітня 2023 року №193к останнього звільнено із займаної посади. При цьому, наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 21 квітня 2023 року №194к позивача було призначено на посаду прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону. 
Уважаючи такі рішення відповідача протиправними, 21 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 29 серпня 2024 року дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
03 вересня 2024 року позивачем подано до суду заяву на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, відповідно до якої останній просив вважати строки звернення до суду із позовною заявою не пропущеними, та продовжити судовий розгляд вказаної справи. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року, позовну заяву ОСОБА_2 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі - залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що предметом оскарження в межах даної справи є визнання протиправним та скасування наказу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону №193к від 20 квітня 2023 року, наказу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 21 квітня 2023 року №194к. Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Оскільки позивач звернувся до суду лише 25 серпня 2023 року, а про порушення своїх прав останній мав дізнатися 27 квітня 2023 року, то суд дійшов висновку про пропущення позивачем місячного строку звернення до суду. 
Суди зазначили, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій відхилили покликання позивача на те, що подані та підписані ним у період з 27 квітня 2023 року по 02 червня 2023 року позовні заяви з додатками ним не формувались, що свідчить про необізнаність останнього щодо зміни його посади, оскільки безпосередньо 5 позовних заяв підписані ОСОБА_1 як - «в.о. заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону», а отже, вказано посадове становище особи яка їх підписує.
Оскільки позивач при здійсненні своїх службових обов`язків, починаючи з 27 квітня 2023 року повинен був дізнатися про те, яку посаду він обіймає (з огляду на підписання та подання ним позовних заяв), то звертаючись до суду лише 25 серпня 2023 року, останній пропустив місячний строк звернення до суду.
Водночас, суди констатували, що наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
30 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі частини другої статті 328 КАС України.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь суддів Желєзного І.В., Мартинюк Н.М. у цій справі), для розгляду справи №260/7471/23 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Смоковича М.І.
ІV. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у адміністративній справі №260/7471/23 та направити справу для продовження розгляду до Закарпатського окружного адміністративного суду. 
На обґрунтування позиції скаржник посилається на те, що судом першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права. 
Так, позивач наголошує на тому, що ним не було пропущено місячного строку звернення до суду із вказаним позовом, оскільки останнім подано позов до суду після отримання копій оскаржуваних наказів у серпні 2023 року. 
При цьому, позивач наголошує на тому, що відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду із значним спливом часу після відкриття провадження у вказаній справі та закриття підготовчого провадження. Скаржник указує, що суд першої інстанції, незважаючи на допущення відповідачем ряду порушень процесуального закону, задовольнив таке клопотання та залишив позовну заяву без розгляду. 
Так подане Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону клопотання містило посилання на докази, які також долучені до нього, про які відповідачу було відомо раніше, ще до подання відзиву на позовну заяву. Проте, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону не надала такі докази разом із відзивом та не вказала про їх наявність. Крім того, звертаючись із клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду, остання не звернулась із заявою про поновлення строку на їх подання. Тобто, на думку скаржника, відповідач навмисно приховав наявні у нього докази по справі.
Також, позивач вказав, що процесуальним законом встановлено вимоги, лише за обов`язкової відповідності яких подані до суду матеріали, у тому числі, документи, набувають значення доказів у розумінні статті 72 КАС України. На думку останнього, у вказаній справі, предметом якої є оскарження наказу про звільнення від 20 квітня 2023 року №193к та наказу про призначення на посаду прокурора від 21 квітня 2023 року №194к, допустимими доказами мають бути саме означені накази. 
Натомість, відповідачем до суду не надано доказів щодо ознайомлення позивача із оскаржуваними наказами. Водночас, судом не було встановлено жодними належними та допустимими доказами факту обізнаності ОСОБА_1 про покладення на нього тимчасово обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, з 24 квітня 2023 року. 
Позивач у касаційній скарзі також посилається на положення статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Указана вимога закону є імперативною. Аналогічну правову позиції викладено Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2023 року у справі №593/1166/21.
Крім того, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи без його участі, зазначивши при цьому в оскаржуваній постанові про те, що позивач у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань до суду не заявляв. Натомість, позивач вказує, що останнього не було повідомлено про дати призначених судових засідань. А тому, на думку ОСОБА_1 , його було позбавлено можливості брати участь у судовому засіданні, та фактично обмежено останньому доступ до правосуддя. 
28 січня 2025 року відповідач подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому останній вказав, що не погоджується з твердженнями позивача, що викладені в касаційній скарзі, та погоджується із доводами, зазначеними в оскаржуваних ухвалі суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими.
Так, підставами оскарження позивачем вищезазначених ухвали та постанови є несвоєчасна подача, на думку ОСОБА_1 , відповідачем доказів, долучених до клопотання про залишення позову без розгляду та відсутність доказів своєчасного та відповідно до вимог трудового законодавства ознайомлення позивача з наказами від 20 квітня 2023 року № 193к «Про звільнення з адміністративної посади», від 21 квітня 2023 року № 194к «Про призначення» та від 24 квітня 2024 року № 195к «Про тимчасове покладення виконання обов`язків».
Відповідач вказує, що подача відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду та долучення до нього документів на його обґрунтування не є доказами по суті спору, а доказами з процесуальних питань, які підтверджують пропуск позивачем строків звернення з позовом до адміністративного суду. 
При цьому, відповідно до частини 2 статті 240 КАС України заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті. Однак, судом першої не було розпочато розгляд справи по суті, а лише закрито підготовче провадження, після чого відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду, тобто вказане клопотання подано своєчасно, а саме до початку розгляду справи по суті.
Водночас відповідач у своєму відзиві наголошує, що твердження позивача про недоведення факту його ознайомлення із наказами від 20 квітня 2023 року № 193к, від 21 квітня 2023 року 194к та від 24 квітня 2023 року 195к, оскільки не дотримано Правила ведення діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, у зв`язку з відсутністю відмітки ОСОБА_1 на цих наказах «з наказом ознайомлений, підпис працівника, дата» відноситься до питань, які з`ясовуються судом під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення клопотання про залишення позову без руху чи без розгляду.
Відповідач стверджує, що у даному випадку судами першої та апеляційної інстанції встановлено та підтверджено належними доказами, що позивач, відповідно до частини другої статті 122 КАС України, повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів у період з 27 квітня 2023 року - 02 червня 2023 року, враховуючи підписання процесуальних документів, поданих до суду (позовні заяви, клопотання, заяву). 
Таким чином, на переконання відповідача, твердження позивача про відсутність доказів ознайомлення його з вищевказаними наказами не заслуговують на увагу та не мають жодного значення під час вирішення судом питання щодо своєчасного звернення з позовом до адміністративного суду.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України установлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, за частиною першою якої визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
VІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
У межах цього касаційного провадження спірним питанням у цій справі є визначення моменту початку перебігу місячного строку на звернення до суду з позовом про оскарження, зокрема, наказу про звільнення та наказу про призначення.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, застосував приписи частини третьої статті 123 КАС України, відповідно до якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У касаційній скарзі скаржник наполягає, що строк звернення до суду із цим позовом становить один місяць з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З огляду на наведене, позивач зазначає, що оскільки на час звернення до суду першої інстанції з адміністративним позовом він не був ознайомлений з оскаржуваними наказами, зокрема, з наказом про звільнення його з посади у встановленому законом порядку, то підстав вважати, що ним пропущено строк звернення до суду з неповажних причин не має.
У контексті порушеного питання Верховний Суд зазначає наступне.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Визначення законодавцем строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з адміністративної посади та призначенням на посаду прокурора.
Згідно із частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Аналіз викладених вище положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Поряд з цим, процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Звернення до суду за межами строків, визначених у статі 122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
Отже, за загальним правилом строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Повертаючись до обставин указаної справи, Судом встановлено, що наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 20 квітня 2023 року №193к ОСОБА_1 звільнено із посади заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону. 
При цьому, наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 21 квітня 2023 року №194к позивача було призначено на посаду прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, та у подальшому, наказом від 24 квітня 2023 року №194к на останнього покладено виконання обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону з 24 квітня 2023 року. 
Також матеріали справи містять наказ відповідача від 26 червня 2023 року №322к, відповідно до якого наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 24 квітня 2023 року №195к вважати таким, що втратив чинність. 
При цьому, у матеріалах справи містяться копія заяви позивача від 19 квітня 2023 року щодо звільнення останнього із займаної ним посади заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на підставі пункту першого частини першої статті 41 Закону № 1697-VII, копія заяви про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від квітня 2023 року, а також копія заяви, в якій останній не заперечує щодо тимчасового покладення обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 21 квітня 2023 року. 
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, виходив з такого.
Так, судами встановлено, що упродовж квітня - червня 2023 року, а саме: з 27 квітня 2023 року по 02 червня 2023 року позивачем підписано 5 позовних заяв як в.о. заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, клопотання про надання справи № 907/256/23 для ознайомлення, а також заяву про вступ прокурора у вказану справу.
При цьому, до кожного із вищевказаних документів позивачем долучено копію наказу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 24 квітня 2023 № 195к «Про тимчасове покладання виконання обов`язків», відповідно до якого виконання обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону тимчасово покладено на прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_1 з 24 квітня 2023 року.
З огляду на вказане, суди погодились із твердженням відповідача про те, що ОСОБА_2 , будучи ознайомлений з наказом від 24 квітня 2023 року № 195к станом на 27 квітня 2023 року, відповідно був обізнаний з тим, що він не обіймає посаду заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону. Також, позивач міг знати про призначення його на посаду прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, оскільки вказаним наказом від 24 квітня 2023 року № 195к виконання обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону тимчасово покладено на прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону з 24 квітня 2023 року. 
Водночас, суди вважали необгрунтованими посилання ОСОБА_1 на те, що він не формував додатків до позовних заяв, а лише вивчав їх тексти, оскільки безпосередньо у 5 вищезазначених позовних заявах, які підписані позивачем як - «в.о. заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону», вказано посадове становище особи, яка їх підписує.
Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.
Так, позивач звертаючись до суду 21 серпня 2023 року, просить скасувати накази від 20 квітня 2023 року та від 21 квітня 2023 року. Водночас, строк на звернення останнього до суду становить один місяць, що не заперечується сторонами. 
Разом з тим, прийняття вказаних наказів супроводжувалось написанням позивачем відповідних заяв про звільнення та призначення на відповідні посади. Крім того, у матеріалах справи міститься також наказ від 24 квітня 2023 року «Про тимчасове покладення виконання обов`язків», який позивачем не оскаржувався у судовому порядку, однак про який останній був обізнаний з 27 квітня 2023 року.
Отже, з цього часу позивач, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, усвідомлював, що займає іншу посаду, однак при цьому, не оскаржує кінцевий наказ від 24 квітня 2023 року у судовому порядку, що свідчить про його згоду із покладенням на нього (прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону) виконання обов`язків заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону.
Таким чином, зазначені обставини підтверджують, що позивач з 27 квітня 2023 року був обізнаний про зайняття ним нової посади, а тому мав усвідомлювати, що його повноваження на попередньо займаній посаді припинено, незалежно від відсутності ознайомлення з відповідним наказом. 
З огляду на це, Суд вважає безпідставними доводи скаржника про те, що про факт звільнення з адміністративної посади він дізнався лише після отримання листа від 09 серпня 2023 року № 07-252вих-23, яким відповідач направив йому копію трудової книжки з відповідними записами про звільнення. Відтак, звернення позивача до суду 21 серпня 2023 року не може вважатися таким, що здійснене в межах місячного строку, обчисленого з дати отримання зазначеного листа, оскільки початок перебігу строку пов`язується з іншими встановленими у справі обставинами.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини третьої статті 123 КАС України.
Також Верховний Суд вважає за необхідне зауважити щодо права відповідача подавати докази; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, яке передбачено приписами частини третьої статті 44 КАС України (пункти 2, 3).
Водночас, скаржник у касаційній скарзі наголошує на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із задоволенням клопотання про залишення позову без розгляду, яке було подане відповідачем зі значним спливом часу після відкриття провадження у справі та після закриття підготовчого провадження.
Так, відповідно до частини другої статті 240 КАС України заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті.
Частиною третьою статті 199 КАС України передбачено, що з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 березня 2023 року на 10:00 год.
Однак, згідно довідки від 06 березня 2024 року, яка міститься у цій справі, судове засідання призначене на 06 березня 2024 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. 
Наступне судове засідання відбулось 03 квітня 2024 року. 
Разом з тим, 02 квітня 2024 року, тобто до початку оголошенням головуючим судового засідання відкритим, відповідачем було подано клопотання про залишення позову без розгляду. 
Таким чином, Верховний Суд не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із розглядом вказаного клопотання, результатом якого стало його задоволення та залишення позовної заяви без розгляду. 
Щодо посилання позивача на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального закону у зв`язку із неповідомленням його про дати призначених судових засідань, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
З матеріалів справи встановлено, що Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 жовтня 2024 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , та ухвалою від 17 жовтня 2024 року призначив справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 14 листопада 2024 року. Водночас, судом створено та направлено повістки учасникам справи, зокрема, позивачу на його поштову адресу, зазначену ним у позовній заяві та апеляційній скарзі.
Проте, конверт із копіями вказаних судових рішень та повістка повернулись до суду без вручення адресатові. У довідці АТ «Укрпошта», долученій до конверта, зазначено причину повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою» та дату « 03 листопада 2024 року».
Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 251 КАС України копії ухвал Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року вважаються врученими позивачу 03 листопада 2024 року - у день проставлення поштовою службою відмітки про його відсутність за вказаним ним у позовній заяві та апеляційній скарзі місцем проживання.
Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 127 КАС України повістка вважається врученою позивачу 03 листопада 2024 року - у день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, оскільки останній не повідомив суду іншої адреси.
Водночас, 13 листопада 2024 року представником позивача - адвокатом Поповою Т.М. (повноваження якої згідно ордеру від 14 жовтня 2024 року не обмежені) до суду апеляційної інстанції подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 14 листопада 2024 року, на інший день у зв`язку із хворобою позивача та його бажанням особисто прийняти участь у розгляді апеляційної скарги. 
Також, у матеріалах справи міститься телефонограма від 15 листопада 2024 року щодо повідомлення представника позивача Попової Г.М. щодо дати наступного судового засідання у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача та відкладенням розгляду справи.
Водночас, судом встановлено, що позивач 12 листопада 2024 року зареєстрував електронний кабінет у системі «Електронний суд», та уже 18 листопада 2024 року судом апеляційної інстанції до електронного кабінету позивача доставлено повістку-повідомлення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 127 КАС України  часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Отже, з огляду на наявність у позивача із 12 листопада 2024 року електронного кабінету в системі «Електронний суд», всі наступні повістки-повідомлення про дати наступних судових засідань надсилались та були доставлені позивачу до його електронного кабінету. 
Таким чином, вказане повністю спростує доводи позивача щодо неповідомлення його про дати призначених судових засідань, та підтверджує відсутність порушень процесу судом апеляційної інстанції. 
Також, Суд констатує, що у касаційній скарзі відсутні обґрунтовані доводи, які б свідчили про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки прийняті з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 345, 350, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді Ж. М. Мельник-Томенко
М. І. Смокович