КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №366/3427/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1 
Провадження №11-кп/824/805/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2 

Вирок
Іменем України

16 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №120231111500001590 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Покров Дніпровської області, освіта середня, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий, останній раз 21.05.2021 Нікопольським районним судом Дніпропетровської області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 7 років 10 днів позбавлення волі. 29.12.2021 звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, 

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2023  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням та призначити йому іспитовий строк 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Вирішено долю щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , будучи неодноразово судимим, останній раз 21.05.2021 Нікопольським районним судом Дніпропетровської області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 7 років 10 днів,  29.12.2021 звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин.
21.08.2023, приблизно о 01 год. 00 хв., ОСОБА_7 , вчинив крадіжку з гаражного приміщення, розташованого поблизу багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 , за допомогою драбини, яка стояла біля стіни гаража, він піднявся на його дах до отвору у цегляній стіні, проник в середину, звідки таємно викрав: бувшу у використанні акумуляторну батарею марки «VARTA», моделі «В-32», вартістю 1575 грн.; бувшу у використанні металеву каністру, об`ємом 20 л., вартістю 665 грн.; бувший у використанні автомобільний домкрат з ключем, вартістю 910 грн.; комплект бувших у використанні пильників марки «KYB», вартістю 474, 60 грн. Викрадене виніс з гаражу та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши його власнику, ОСОБА_9 ,. матеріальну шкоду на загальну суму 3624, 60 грн.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, через військову агресію рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому, Указами Президента України, строк дії воєнного стану продовжений та ще не скасований.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні - керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, посилаючись на незаконність вироку у зв?язку з істотним порушенням вимог кримінального процессуального законодавства, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості, просить скасувати вирок Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2023 та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 6 років позбавлення волі. Виключити з вироку обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 - щире каяття та відшкодування завданої матеріальної шкоди потерпілому. Виключити з вироку обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_7 - вчинення злочину повторно. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше був засуджений вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2021 за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185 КК України, судимість за яким не погашена та в законному порядку не знята, у зв?язку із чим, відповідно до положень примітки 1 до ст. 185 КК України, стороною обвинувачення в обвинувальному акті його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану, без зазначення будь-яких обставин, які б обтяжували вину ОСОБА_7 , в тому числі вчинення злочину повторно. Разом із тим, в оскаржуваному вироку Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2023, суд, відповідно до положень ст. 67 КК України, визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 - вчинення злочину повторно. Крім того, апелянт вказує, що порушивши вказані норми, що полягли в помилковому визнанні вчинення злочину повторно обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції, вийшов за межі виснутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що є істотним порушенням кримінального процесуального законодавства та фактично застосував закон, який не підлягав застосуванню. 
Також апелянт вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному вироку не наведено жодних обставин, які б вказували на реальний осуд з боку обвинуваченого ОСОБА_7 щодо вчиненого ним кримінального правопорушення, натомість вбачається, що визнання ним вини та позитивна посткримінальна поведінка останнього є наслідком наявності сукупності об?єктивних доказів, які беззаперечно доказують його провину. Іншою важливою причиною визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини є суворість покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, бажання уникнути якого і стало вирішальним фактором для формального словесного визнання себе винним у вчиненні інкримінованого злочину.
Крім того, апелянт зазначає, що як слідує з обставин кримінального правопорушення, які встановлено судом під час розгляду вказаного провадження, викрадене обвинуваченим ОСОБА_7 майно було вилучено працівниками Національної поліції за місцем проживання свідка в ході огляду місця події та було повернуто його законному власнику у натуральному виді, попри бажання ОСОБА_7 обернути його на свою користь. За таких обставин, суд першої інстанції не мав права визнавати щире каяття та відшкодування завданої матеріальної шкоди потерпілому обставинами, які пом?якшують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_7 та, як наслідок, не мав права призначати покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, а застосувавши вимоги ст. 75 КК України, суд, на думку прокурора, застосував закон, який не підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Також апелянт вказує, що судом першої інстанції неналежним чином враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме те, що відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а також те, що предметом злочинного посягання є майно, причому, чуже для винного, яке має певну вартість, чим порушено одне з базових конституційних прав - право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного вироку не належним чином врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, при тому, що правопорушення, в яких його визнано винним відносяться до категорії тяжких злочинів, за які йому призначалось покарання у виді реального позбавлення волі, внаслідок чого обвинувачений загалом перебував у місцях позбавлення волі більше 7 років.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, а тому відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційни розгляд здійснено без участі потерпілого. 

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити за наведеними в ній доводами; пояснення обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині неправильності застосування судом вимог ст. 75 КК України; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, відповідно до ст. 349 КПК України, за погодженням з учасниками судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, а тому колегія суддів не проводить їх аналіз та перевіряє вирок відповідно до ст. 404 КПК України лише в межах апеляційної скарги.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше володіння особи, вчинене в умовах воєнного стану, є правильною.
При цьому, колегія суддів не встановила будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.
Що стосується призначеного судом ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі заходу примусу зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Статтею 75 КК Українивизначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду повинен ґрунтується на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимості тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування ст.ст. 75, 76 КК України.
Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як це слідує зі змісту вироку, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ним злочину, особу обвинуваченого, який є особою раніше судимою, на обліках у лікарів нарколога та пчсихіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, після звільнення з місць позбавлення волі в 2021 році, через епідемію COVID -19 та повномасштабну агресію рф фактично не зміг адаптуватись в суспільстві, визнавши обставинами, що помякшують покарання - щире каяття та відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, та наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину повторно, призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.
Крім того, суд вважав, що виправлення можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання, пославшись на те, що обвинувачений вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому, крім того, з досудової доповіді органу пробації вбачається, що цей орган дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально - виховних заходів. 
В апеляційній скарзі прокурор посилається на безпідставне визнання судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щирого каяття та відшкодування матеріальної шкоди потерпілому.
Щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин, воно полягає в усуненні саме винною особою наслідків скоєного правопорушення
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про врахування щирого каяття  ОСОБА_7 та факту відшкодування шкоди потерпілому, як обставин, що пом`якшуютьпокарання, оскільки перевіркою матеріалів провадження встановлено, що обвинувачений визнав свою вину, висловив жаль з приводу вчиненогоі не оспорював встановлені під час досудового розслідуванняобставини, дав згоду на розгляд обвинувального акта в порядку ст. 349 КПК України. Більш того, під час судового розгляду приймав участь прокурор ОСОБА_11 , який і затверджував обвинувальний акт, в змісті якого обставиною, що пом?якшує покарання визнано з?явлення зі зізнанням. При цьому, прокурор в судових дебатах відмітив про щире каяття обвинуваченого та факт відшкодування шкоди, тому доводи апелянта про відсутність обставин, які пом?якшують покарання ОСОБА_7 таких як щире каяття та відшкодування шкоди є безпідставними.
Разом із цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність, а саме, безпідставного визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину повторно. 
Так, ч. 1 ст. 337 КПК України зазначено, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
У статті 35 КК України передбачені правові наслідки повторності, сукупності та рецедиву кримінальних правопорушень, зокрема, повторність, сукупність та рецедив кримінальних правопорушень враховуються при квалфікікації кримінальних правопоршуень та п ризначенні покарання , при в ирішення питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому, як передбачено ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь - яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», якщо рецидив злочинів утворює одночасно і повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його квліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК України як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.
Оскільки згідно змісту обвинувального акта, будь - яких обставин, що обтяжують покарання під час досудового розслідування не визнавалось, і на цьому наголошував прокурор в судових дебатах, а наявність непогашеної судимості у обвинуваченого за вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2021, вже врахована при правовій кваліфікації його дій за ч.4 ст.185 КК України, за кваліфікуючою ознакою повторності, то колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 - вчинення злочину повторно. 
Відповідно така обставина підлягає виключенню з вироку суду.
У той же час, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, дані про особу обвинуваченого, проаналізовані судом першої інстанції, у своїй сукупності з обставинами, які пом`якшують покарання, відсутністю обставин, які його обтяжують, на переконання колегії суддів утворюють підставу для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідністю призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора з приводу неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Як слідує з вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання. Водночас, врахувавши дані щодо особи обвинуваченого та встановлені обставини справи, суд першої інстанції не навів у вироку достатніх мотивів на обґрунтування рішення щодо застосування вимог ст.ст. 75, 76 КК України.
Зокрема, суд першої інстанції не врахував особу винного як у загально-соціальному аспекті, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, залишив поза увагою те, що  ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, за вчинення корисливих злочинів, при цьому, щодо нього вже застосовувалися як положення ст. 75 КК України, так і він відбував покарання у виді позбавлення волі, скоював кожне наступне кримінальне правопорушення, маючи не зняті та непогашені судимості, на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений не працював, соціальних зв?язків не мав,  що характеризує його з негативного бокута вказує на схильність до неправомірної асоціальної поведінки, вчинення кримінальних правопорушень та небажання стати на шлях виправлення, незважаючи на невідворотність покарання, що в свою чергу ставить під обґрунтований сумнів готовність останнього належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою, як про те зазначено у досудовій доповіді.
За наведеного, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , а відтак, застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого положеньст. 75 КК України вважає неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке звільнення не сприятиме меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК Українипідставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК Українинеправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК Українисуд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України на підставі ст.ст. 409, 413 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.
Вирішуючи питання про призначення  ОСОБА_7 покарання, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК Українивраховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який ст. 12 КК України віднесений до тяжкого злочину, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення та суму викраденого, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, не працевлаштований, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого і відсутність обставин, що їх обтяжують та вважає, що ОСОБА_7 повинен реально відбувати покарання у виді позбавлення волі, розмір якого обґрунтовано визначений судом першої інстанції в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, 

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Вирок Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2023 у кримінальному провадженні №120231111500001590 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.
Постановити в цій частині новий вирок, призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Виключити з вироку обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину повторно.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати з 16 липня 2026 року.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії вироку. 

Судді:

__________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_4  ОСОБА_3