ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/3917/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 12 листопада 2025 року №032950011043; зобов`язання призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон №796-XII) з дня звернення про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку – з 04 листопада 2025 року.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та в листопаді 2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (ГУ ПФУ у Волинській області) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Однак рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 12 листопада 2025 року їй відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років. 
Позивач вважає таке рішенням відповідача протиправним та зазначила, що з 28 грудня 1979 року по 27 жовтня 1989 року та з 01 жовтня 1990 року по даний час постійно проживала в селищі Маневичі (нині Камінь-Каширський район) Волинської області, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 14 січня 2025 року №189. Також, зауважила, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, є посвідчення “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”. Наголосила, що видане їй посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії є дійсним, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ щодо призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. 
З наведених підстав просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
ГУ ПФУ в Івано-Франківській області у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечило та у їх задоволенні просило відмовити (а.с.31-36). В обґрунтування цієї позиції відповідач вказав, що після реєстрації поданої до ГУ ПФУ у Волинській області заяви позивача про призначення пенсії та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, – ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, рішенням якого від 12 листопада 2025 року №032950011043 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного періоду роботи (проживання) станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення. Документами, які були надані позивачем до заяви, підтверджено факт проживання останньої у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року лише 08 місяців 27 днів, що є недостатнім для набуття права на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. До періодів проживання, чи постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання у Київському технікумі легкої промисловості у з 1986 року по 22 лютого 1989 року, оскільки місце навчання (місто Київ) не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
Відповідач вважає, що його рішення від 12 листопада 2025 року №032950011043 є законним, а підстави для його скасування – відсутні.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Не є спірною та обставина, що 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, рішенням якого від 12 листопада 2025 року №032950011043 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII у зв`язку з непідтвердженням факту проживання станом на 01 січня 1993 року не менше у зоні гарантованого добровільного відселення. 
Зі змісту вказаного рішення слідує, що вік заявниці – 55 років 01 місяць, 19 днів, страховий стаж становить 32 років 08 місяців 19 днів. Згідно довідки від 14 січня 2025 року №189 заявниця проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 01 січня 1993 року – 08 місяців 27 днів (а.с.12-13).
Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом. 
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Частиною першою статті 9 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, встановлені статтею 55 Закону №796-ХІІ.
Частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).
Наведені положення Закону №796-ХІІ за дотримання умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше ніж на 6 років.
За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи до 01 січня 1993 року (у зоні гарантованого добровільного відселення - протягом трьох років). Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
Таким чином, період проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року (подібні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22).
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 “Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP “Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи” та “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Постанова №106).
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; далі–Порядок №22-1, зі змінами), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Пунктом 2.22 розділу II Порядку №22-1 установлено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Частиною третьою статті 65 Закону №796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” та “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 20 квітня 1996 року (а.с.9), ОСОБА_1 належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.
Варто зауважити, що за приписами підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 наявність самого посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, оскільки таке посвідчення не дозволяє встановити фактичні періоди проживання/роботи особи на території радіоактивного забруднення. 
Суд відхиляє доводи позивача про те, що наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки наявність такого посвідчення не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII, та вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23, від 25 березня 2026 року у справі №240/322/25).
Верховний Суд (постанови від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23, від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23) виснував, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Підставою для відмови позивачу рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 12 листопада 2025 року №032950011043 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ є непідтвердження права на зменшення пенсійного віку: позивач фактично проживала на території гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.
Отже, ключовим питанням у цій справі є підтвердження належними та допустимими доказами факту фізичного перебування позивача на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення в цілях призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку засвідчують документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування, зокрема, довідка, видана на підставі офіційно підтверджених та достовірних відомостей.
З довідки від 14 січня 2025 року №189, виданої виконкомом Маневицької селищної ради, слідує, що ОСОБА_1 , 1970 року народження, зареєстрована та постійно проживає з 28 грудня 1979 року по 27 жовтня 1989 року та з 06 червня 1995 року по даний час (згідно акту обстеження від 13 січня 2025 року без реєстрації проживала з 01 жовтня 1990 року по 23 червня 1993 року та з 24 червня 1993 року по 05 червня 1995 року) в селищі Маневичі Волинської області (а.с.10).
Згідно з додатком 1 до Постанови №106 селище Маневичі Волинської області включено у перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
З відомостей диплому серії НОМЕР_2 від 22 лютого 1989 року встановлено, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище позивача) у 1986 році вступила до Київського технікуму легкої промисловості, який закінчила 22 лютого 1989 року (а.с.44).
Указане підтверджено відомостями трудової книжки серії НОМЕР_3 від 13 липня 1989 року (а.с.37-43), згідно з якими позивач з 1986 року по 1989 рік навчалась у Київському технікумі легкої промисловості (запис внесено на диплому НОМЕР_4 ).
У період з 14 липня 1989 року по 06 січня 1990 року позивач працювала у Костянтинівському виробничому об`єднанні побутового обслуговування населення (записи №1-2); з 26 березня 1990 року по 25 грудня 1991 року позивач працювала у Відділі робітничого постачання Ігарського лісокомбінату (записи №3-4).
ОСОБА_1 стверджує, що з 26 квітня 2026 року по 27 жовтня 1989 року та з 01 жовтня 1990 року по 01 січня 1993 року (період без реєстрації) проживала у селищі Маневичі Волинської області, що підтверджено довідкою від 14 січня 2025 року №189.
Між тим суд встановив, що у періоди проживання з 14 липня 1989 року по 27 жовтня 1989 року, з 26 березня 1990 року по 25 грудня 1991 року, охоплені довідкою 14 січня 2025 року №189, позивач працювала диспетчером ательє №15 у Костянтинівському виробничому об`єднанні побутового обслуговування населення; робітницею магазину у Відділі робітничого постачання Ігарського лісокомбінату.
За загальним правилом місце постійного проживання особи нерозривно пов`язане з місцем її постійного навчання або роботи.
Суд зауважує, що місто Київ, місто Костянтинівка Донецької області, місто Ігарка (росія) не віднесені до зони гарантованого добровільного відселення. 
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 вказував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).
В контексті обставин цієї справи, суд наголошує, що законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком із фактом саме фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку із постійним (а не з періодичним) проживанням в такій місцевості з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини. Постійне місце навчання та роботи нерозривно пов`язане з постійним місцем проживання особи, а відтак період навчання позивача з 01 вересня 1986 року по 22 лютого 1989 року у місті Київ, періоди роботи з 14 липня 1989 року по 27 жовтня 1989 року у місті Костянтинівка Донецької області, з 26 березня 1990 року по 25 грудня 1991 року у місті Ігарка (росія) (не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення) спростовує факт її постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у ці періоди, що виключає можливість врахування таких до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення. 
Зазначені вище розбіжності між даними органу місцевого самоврядування та офіційними відомостями про працевлаштування не дозволяють суду розцінювати довідку від 14 січня 2025 року №189 як беззаперечний та достатній доказ факту постійного проживання позивача у вказані періоди. Значна географічна віддаленість місць роботи позивача від Волинської області виключає можливість її одночасного перебування в цих регіонах, що дає підстави критично ставитися до інформації про безперервне проживання в селищі Маневичі у спірні періоди.
Суд погоджується із відповідачем, що за наданими до заяви про призначення пенсії доказами підтверджено фактичне постійне проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.
Верховний Суд у такій категорії справ дотримується підходу, згідно з яким якщо станом на 01 січня 1993 року позивач постійно не проживав та не працював у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ (постанови від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 18 березня 2025 року у справі №460/27065/23).
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що у відповідача ГУ ПФУ в Івано-Франківській області були відсутні правові та фактичні підстави для призначення позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ за її заявою від 04 листопада 2025 року, оскільки за наявними доказами станом на 01 січня 1993 року період фактичного постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, а наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII. 
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.
Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (44601, Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, ідентифікаційний код 20551088) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк