П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2026 року м. Київ
Справа № 754/4626/25
Провадження №22-ц/824/9103/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 22 липня 2026 року
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Комар Л.А.

сторони: позивач Комунального підприємства виконавчого органу 
Київради (Київської міської державної адміністрації) 
«Київтеплоенерго»
відповідачі ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 рокуу справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачем подано позов у якому посилаючись на не проведення оплати житлово-комунальних послуг наданих за адресою: АДРЕСА_1 позивач просить про солідарне стягнення 177809,22 грн. - оплати житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення до 01.05.2018, послуг з централізованого гарячого водопостачання до 01.05.2018, послуг з централізованого опалення з 01.05.2018 по 31.10.2021, послуг централізованого постачання гарячої води з 01.05.2018 по 31.10.2021, послуг з постачання теплової енергії з 01.11.2021, послуг з постачання гарячої води з 01.11.2021, плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води, оплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення, оплати за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води), втрати від інфляції (період з 01.02.2024 по 31.01.2025), трьох процентів річних (період з 01.02.2024 по 31.01.2025), пені (період з 01.02.2024 по 31.01.2025), 3028 грн. - судового збору.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з відповідача 1 ( ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація: АДРЕСА_1 ), відповідача 2 ( ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) на користь позивача (Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: м. Київ, пл. І.Франка, 5) 177809,22 грн. - оплати житлово-комунальних послуг, втрати від інфляції, трьох процентів річних, пені.
Стягнуто з відповідача 1 ( ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) на користь позивача (Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: м. Київ, пл. І.Франка, 5) 1514 грн. - судового збору.
Стягнуто з відповідача 2 ( ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) на користь позивача (Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: м. Київ, пл. І.Франка, 5) 1514 грн. - судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивачем в особі представника ОСОБА_4 , заперечуються доводи апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості. 
В судовому засіданні представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Банецький Б.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні за станом здоров`я.
Колегія суддів вважає подане клопотання необґрунтованими, оскільки до клопотання не додано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували поважність неможливості участі в судовому засіданні.
Судова повістка, яка надсилалася ОСОБА_1 повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що з 01 травня2018 року Комунальне підприємство (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01 травня 2018 по 31 жовтня 2021 є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води; з 01 листопада 2021 у зв`язку зі зміною законодавства позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води.
На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго», на підставі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення і постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085).
На підставі договору №602-18 від 11 жовтня 2018 про відступлення права вимоги (цесії) ПАТ «Київенерго» передало право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 послуг з централізованого та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 з урахуванням оплат, що отримані ПАТ «Київенерго» за період з 01 серпня 2018 до дати укладання цього договору - Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».
Згідно витягу з реєстру територіальної громади та відповідно до наданої до наданої на запит суду інформації ГІОЦ, право найму за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та треій особі ОСОБА_3 а отже є споживачами послуг, які надаються позивачем за вказаною адресою.
Відомості про те, що відповідачі не споживають надані житлово-комунальні послуги та/або відмовлялися від них у матеріалах справи відсутні.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`'зок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, інших правочинів, а також із дій осіб, які хоча і не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У цій справі обов`язок з оплати виник із фактичного надання житлово-комунальних послуг до житлового приміщення, під`єднаного до відповідних мереж, а також із спеціальних норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої сторони певну дію, зокрема сплатити кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
У спірних правовідносинах КП «Київтеплоенерго» є виконавцем послуг і кредитором у грошовому зобов`язанні, а відповідачі є особами, на яких законом покладено обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг, наданих до житла, у якому вони зареєстровані.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тому відповідачі не можуть бути звільнені від оплати послуг лише на підставі власного заперечення проти нарахувань або посилання на відсутність підписаного договору.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.
Отже, якщо житлово-комунальні послуги фактично надавалися, а відповідачі не довели підстав для звільнення від оплати, грошове зобов`язання має бути виконане належним чином.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Плата за житлово-комунальні послуги є періодичним щомісячним платежем, тому несплата або неповна сплата у встановлені строки свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Наявність непогашеної заборгованості за надані житлово-комунальні послуги свідчить про порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Тому у разі прострочення оплати житлово-комунальних послуг кредитор має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних у межах, визначених законом і заявлених вимог.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником або співвласником нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна й отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами і тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені відповідними договорами.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні із споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
З аналізу наведених норм убачається, що обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг не обмежується виключно власником житла. Закон прямо покладає солідарну відповідальність також на дієздатних осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача.
Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 дійшов висновку, що відсутність укладеного договору з виконавцем житлово-комунальних послуг не позбавляє відповідача обов`язку оплатити фактично надані йому послуги в межах строку позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц виходила з того, що за умови фактичного надання комунальних послуг та їх отримання споживачем відсутність окремо оформленого письмового договору не є самостійною підставою для звільнення від оплати таких послуг.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг; водночас для стягнення заборгованості виконавець має довести факт фактичного надання таких послуг.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні із споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають не лише з договорів, а й з інших юридичних фактів.
У цій справі таким юридичним фактом є фактичне надання позивачем житлово-комунальних послуг до квартири, яка під`єднана до внутрішньобудинкових систем тепло- та водопостачання.
Відповідно до статті 509 ЦК України внаслідок такого надання послуг між сторонами виникло грошове зобов`язання, у якому позивач має право вимагати оплату, а особи, на яких законом покладено обов`язок з оплати послуг, повинні виконати цей обов`язок.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.
З урахуванням висновків Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц та Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, відсутність письмового договору сама по собі не звільняє споживача від оплати фактично наданих житлово-комунальних послуг.
Суд першої інстанції встановив, що будинок АДРЕСА_2 приєднаний до мереж тепло- та водопостачання, а квартира № 74 під`єднана до внутрішньобудинкових систем.
Відповідачі не надали доказів відключення квартири від цих мереж, ненадання послуг або надання їх неналежної якості.
Частина третя статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає відповідальність осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача.
Використання законодавцем конструкції «та/або» означає, що для виникнення солідарної відповідальності достатнім є не лише фактичне проживання, а й реєстрація особи у житлі споживача.
Судом першої інстанції встановлено факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі.
Відповідачі не надали доказів зняття з реєстрації, не довели, що зверталися до КП «Київтеплоенерго» із заявами про перерахунок у зв`язку з непроживанням, не надали доказів подання виконавцю підтверджуючих документів або доказів відмови виконавця у проведенні перерахунку.
Відповідно до статті 81 ЦПК України саме відповідачі повинні були довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість стягнутої заборгованості колегія суддів відхиляє, оскільки позивач подав розрахунок заборгованості за видами послуг і періодами, що підтверджує склад заборгованості.
Відповідачі не подали власного розрахунку, не зазначили, які саме суми є неправильними, за який період, за яким видом послуг, які платежі не враховані або який розмір заборгованості вони вважають правильним.
Відповідно до статті 81 ЦПК України саме сторона, яка заперечує проти розрахунку, повинна довести його неправильність.
У справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки оплата комунальних послуг носить характер періодичних платежів, то позовна давність застосовується до кожного платежу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
У частині 1 статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).
Разом з тим, колегія суддів, зазначає, що Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, - набув чинності 12 березня 2020 року, а від так заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, та заборгованість слід рахувати з березня 2017.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість посилання відповідача ОСОБА_2 щодо незастосування судом строків позовної давності.
Доводи апеляційної скарги щодо існування у відповідача права на пільги з оплати житлово-комунальних послуг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів та гарантії їх соціального статусу» не містять підстав для скасування оскарженого судового рішення у зв`язку із таким.
Пунктом 5 частини першої статті 12 зазначеного Закону встановлено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
Постановою Кабінету Міністрів України № 373 від 17 квітня 2019 року «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі» (з наступними змінами) затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі (далі - Порядок), яким внесено зміни до механізмів відшкодування пільг та субсидій.
Так, пунктом 3 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України визначено уповноваженим банком, який забезпечує банківське обслуговування реалізації механізму надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій безготівковій формі, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються у грошовій безготівковій або готівковій формі до грудня 2022 року включно. Із січня 2023 року пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються виключно у грошовій готівковій формі органами Пенсійного фонду України.
Отже, згідно із Порядком змінився механізм надання та розрахунку громадянам пільг на оплату житлово-комунальних послуг, внесків за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку води та теплової енергії, витрат з управління багатоквартирним будинком (для громадян, що проживають у будинках, де визначено управителя або створено об`єднання співвласників багатоквартирних будинків, житловобудівельні (житлові) кооперативи).
За чинним механізмом пільги на оплату житлово-комунальних послуг та інших витрат до 01 січня 2023 року розраховувалися структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, а з січня 2023 року - органами Пенсійного фонду України, а не управителями багатоквартирним будинком чи виконавцями комунальних послуг, їх об`єднаннями.
Згідно з Порядком при наданні пільг у грошовій формі (готівковій чи безготівковій формі) управителі, виконавці комунальних послуг нараховують повну плату за спожиті житлово-комунальні послуги, внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку (за їх наявності) - без урахування розміру пільг.
Як убачається з матеріалів справи, що відповідач має статус учасника бойових дій. Учасниками справи не оспорюється право відповідача на отримання передбачених законодавством пільг.
Водночас принцип свободи волі у цивільному праві як один із основоположних принципів забезпечує учасникам цивільних відносин можливість як вільно, на власний розсуд та у встановлених законом межах, реалізовувати свої права та визначати свою поведінку, так і відмовитися від реалізації існуючого права.
Законодавець визначив механізм реалізації існуючого права відповідача на отримання передбачених законом пільг. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розміру заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Деснянського районного м. Києва від 10 лютого 2026 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна