ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" серпня 2026 р. Справа № 920/221/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Євсікова О.О. 
Корсака В.А. 

без виклику сторін, 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"»
на рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026
у справі № 920/221/26 (суддя Заєць С.В.)

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"
до Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"»
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - позивач; ДПЗД "Укрінтеренерго") звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом, відповідно до вимог якого просило стягнути з Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"» (надалі - відповідач; КЗСОР "ДІКЗ "Посулля"»; апелянт; скаржник) 93 995 грн 13 коп. заборгованості, з яких: 44 730 грн 82 коп. боргу за спожиту електричну енергію за період січень-лютий 2022 року; 25 574 грн 33 коп. - 15% річних та 23 689 грн 98 коп. - інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовувались неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» в частині своєчасної та повної оплати вартості спожитої електричної енергії у січні-лютому 2022 року.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"» на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 44 730,82 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 25 574,33 грн 15% річних, 23 689,98 грн інфляційних втрат та 2 662,40 грн. витрат зі сплати судового збору.
Місцевим господарським судом зазначено, що факт споживання відповідачем електричної енергії у січні-лютому 2022 року на загальну суму 44 730,82 грн підтверджується наявними у справі звітами оператора системи розподілу, актом купівлі-продажу та визнається самим відповідачем у відзиві на позов. Тому, враховуючи відсутність доказів оплати вказаної суми, вимога про стягнення основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Крім цього також акцентував, що судом І-ої інстанції, на підставі ст. 625 ЦК України, стягнуто з відповідача на користь позивача 25 574,33 грн 15% річних і 23 689,98 грн інфляційних втрат.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Комунальний заклад Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 в частині стягнення 25 574,33 грн 15% річних, 23 689,98 грн інфляційних втрат, а також судового збору в частині пропорційній задоволеним вимогам. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" у задоволенні позовних вимог про стягнення 15% річних та інфляційних втрат. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині стягнутих 25 574,33 грн 15% річних та 23 689,98 грн інфляційних втрат прийнято за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосуванням норм матеріального права, ненаданням належної оцінки доводам відповідача, формального застосування ст. 625 ЦК України, без оцінки принципів справедливості, добросовісності та співмірності відповідальності.
Апелянт зазначає, що не заперечує факт постачання електричної енергії у січні-лютому 2022 року постачальником «останньої надії» та не проти самої правової конструкції публічного договору приєднання.
Однак, скаржник вказує, що він є бюджетною установою, яка фінансується з обласного бюджету. КЗСОР "ДІКЗ "Посулля"» є неприбутковою установою, яка не здійснює господарську діяльність з метою отримання прибутку, повністю залежить від бюджетного фінансування, не має можливості оперативно впливати на строки надходження коштів. Застосування до такої установи підвищеної процентної ставки 15% річних, суперечить принципу справедливості, призводить до необґрунтованого фінансового навантаження на бюджет, фактично перетворює цивільно-правову відповідальність на каральний механізм.
Крім цього, позивач одночасно заявляв інфляційні втрати в сумі 23 689,98 грн. Так, загальний обсяг додаткових нарахувань перевищує суму основного боргу, що суперечить компенсаційній природі ст. 625 ЦК України, свідчить про надмірність заявлених вимог. А одночасне стягнення інфляційних втрат і 15% річних призводить до невмотивованого збагачення ДПЗД "Укрінтеренерго".
Відповідач наголошує, що суд першої інстанції не пояснив, чому саме 15% є співмірними, не навів мотивів справедливості такого розміру, не оцінив доводи про фактичну надмірність відповідальності, нe навів жодного аналізу пропорційності. А позивач, в свою чергу, не довів наявності реальних збитків у заявленому розмірі, фактичного погіршення свого майнового стану, будь-яких негативних наслідків, співмірних із вказаними у позові сумами.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2026, апеляційна скарга у справі №920/221/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля" на рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 у справі № 920/221/26. Призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується довідками від 09.06.2026 про доставку ухвали Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 до електронних кабінетів сторін.
За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Також судовою колегією зазначається, що відзив на апеляційну скаргу позивача від позивача на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходив, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, у зв`язку з реформуванням ринку електричної енергії, на виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» з 01.01.2019 забезпеченням споживачів електричною енергією займаються різні суб`єкти ринку електричної енергії, зокрема, оператори систем розподілу та електропостачальники, одним з яких є Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі - ДПЗД «Укрінтеренерго»), яке діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснювало державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 06.11.2018 № 1344. На підставі повідомлення оператора системи розподілу АТ «Сумиобленерго» від 10.01.2022 № 28/304, відповідач з 01.01.2022 був переведений на постачання до постачальника «останньої надії».
Положеннями пунктів 3.1.6 та 3.1.9 глави 3.1 розділу ІІІ Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (надалі - ПРРЕЕ), визначено, що постачання електричної енергії споживачу здійснюється, зокрема, якщо споживач є стороною діючих договорів про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та про постачання електричної енергії споживачу або про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, або про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії». Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається.
Між ДПЗД «Укрінтеренерго» (далі - Постачальник) та Комунальним закладом Сумської обласної ради «Державний історико-культурний заповідник «Посулля» (надалі - Споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» (скорочено - Договір), до умов якого КЗ СОР «Державний історико-культурний заповідник «Посулля»» приєдналося шляхом приєднання до публічного договору постачання електричної енергії постачальника «останньої надії», умови якого оприлюднені на офіційному сайті позивача, та комерційної пропозиції, розробленої з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та у відповідності до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії».
Згідно п. 2.1. Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору, що зазначені в Додатку 1 до Договору (комерційна пропозиція).
Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору Постачальник здійснює постачання електричної енергії Споживачу з моменту припинення постачання електричної енергії Споживачу діючим електропостачальником у випадках, зазначених у пункті 3.2 цієї глави, а саме Постачальник забезпечує гарантоване та безперервне постачання електричної енергії Споживачу протягом всього строку постачання, у разі:
- банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника;
- закінчення строку дії ліцензії, призупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника;
- невиконання або неналежного виконання попереднім електропостачальником вимог правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам;
- необрання споживачем нового електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником;
- припинення електропостачальника, не спроможного постачати електричну енергію, про що він повідомив постачальника "останньої надії", споживачів, Регулятора, оператора системи передачі та оператора системи розподілу, відповідно до частини сьомої статті 64 Закону.
Відповідно до п.п. 3.6., 3.7. Договору початок постачання електричної енергії Споживачу починається з факту споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ. У разі фактичного споживання електричної енергії за відсутності договору про постачання електричної енергії з іншим електропостачальником умови договору з постачальником "останньої надії" вважаються прийнятими споживачем.
Згідно п.п. 4.1. та 4.2. Договору для забезпечення безперервного надання послуг з постачання електричної енергії Споживачу Постачальник зобов`язується здійснювати своєчасну закупівлю електричної енергії в обсягах, що за належних умов забезпечать задоволення попиту на споживання електричної енергії Споживачем. Постачальник зобов`язується забезпечити комерційну якість послуг, які надаються Споживачу за цим Договором, що передбачає вчасне та повне інформування Споживача про умови постачання електричної енергії, ціни на електричну енергію та вартість послуг, що надаються, надання роз`яснень щодо положень актів чинного законодавства, якими регулюються відносини Сторін, ведення точних та прозорих розрахунків зі Споживачем, а також можливість вирішення спірних питань шляхом досудового врегулювання.
За п.п. 2. п. 7.2. Договору Постачальник має право оформлювати та надавати платіжні документи Споживачу у строки, визначені цим Договором.
Тоді як, Споживач згідно з п. 5.1. та п. 5.2. Договору розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з комерційною пропозицією з постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", яка є додатком до Договору (далі - комерційна пропозиція); Спосіб визначення ціни (тарифу) за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції Постачальника.
Згідно з Комерційною пропозицією № 5 від 08.10.2021 до Договору, оплата здійснюється на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Постачальника, зазначений у Договорі або рахунку. Оплата за електричну енергію, спожиту Споживачем у період з 01 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року (включно) здійснюється Споживачем на окремий поточний рахунок із спеціальним режимом використання, зазначений у Договорі або рахунку. При здійснені оплати за електричну енергію Споживач обов`язково зазначає у призначенні платежу номер, дату рахунку та період за який здійснюється оплата. За наявності у Споживача заборгованості за Договором Постачальник зараховує кошти, отримані від Споживача, як погашення заборгованості за електричну енергію, поставлену в минулі періоди за даними Договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості незалежно від зазначеного Споживачем призначення платежу.
Підпунктом 7.4 Комерційної пропозиції № 5 (додаток до Договору) сторони встановили розмір процентів річних на рівні 15%.
Відповідно до п. 5.1. Договору, Споживач розраховується з Постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до Договору. Відповідно до п. 5.8. Договору розрахунковим періодом за Договором є календарний місяць.
Положеннями пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.
Згідно з п.п. 5.6., 5.7. Договору інформація про діючу ціну (тариф) на електричну енергію Постачальника має бути розміщена на офіційному вебсайті Постачальника не пізніше ніж за 20 днів до дати її застосування із зазначенням порядку її формування. Ціна (тариф) на електричну енергію має зазначатися Постачальником у рахунках на оплату спожитої електричної енергії за цим Договором, у тому числі у разі її зміни.
Відповідно до п.п. 2 п. 6.2. Договору Споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами Договору.
За твердженнями позивача, факт постачання ДПЗД «Укрінтеренерго» електричної енергії відповідачу в січні-лютому 2022 року в загальному обсязі 8 295 кВт*год підтверджується звітами про фактичне користування відпустку електричної енергії за точками комерційного обліку та актом купівлі-продажу № 018669.
Позивачем було виставлено рахунки № 000035187024/17/О01/26143 від 15.02.2022 та № 000035187024/17/О02/29059 від 07.04.2022 на загальну суму 44 730,82 грн.
Згідно з наданою ДПЗД «Укрінтеренерго» інформацією, кількість спожитої електричної енергії Споживачем - КЗ СОР «Державний історико-культурний заповідник «Посулля» складає:
- 4 442 кВт*год за січень 2022 року;
- 3 724 кВт*год за лютий 2022 року.
Однак, як зазначав позивач, Споживачем не було сплачено заборгованість за спожиту електричну енергію згідно зазначених рахунків.
З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивач надіслав на електронну адресу відповідача вимогу № 44/11-005162 від 22.06.2023 про сплату штрафних санкцій на суму 29 696,43 грн та боргу за спожиту електроенергію на суму 44 730,82 грн, за змістом якої повідомив останнього про наявну заборгованість за Договором у зазначеному розмірі та необхідність її погашення за наведеними у цій вимозі реквізитами, а також повідомив, що в разі невиконання вимог, викладених у цій вимозі, Постачальник буде змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, а витрати, пов`язані із судовим врегулюванням спору, будуть покладені на Споживача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами Договору має перед ДПЗД «Укрінтеренерго» заборгованість за спожиту електричну енергію за січень 2022 року та лютий 2022 року в сумі 44 730 грн 82 коп., та у зв`язку з цим 25 574,33 грн - 15% річних та 23 689,98 грн - інфляційних втрат.
Через систему «Електронний суд» Господарського суду Сумської області відповідачем надано до суду відзив (вх. № 1038) на позовну заяву, в якому відповідач погоджувався частково з позовними вимогами, а саме в частині стягнення 44 730,82 грн заборгованості за спожиту електричну енергію за період січень-лютий 2022 року. Водночас відповідач заперечував проти задоволення вимог щодо стягнення 15% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що він є бюджетною неприбутковою установою, а сума додаткових нарахувань є надмірною та перевищує суму основного боргу, що, на думку відповідача, суперечить принципам справедливості.
Через систему «Електронний суд» суду першої інстанції позивачем надано до суду відповідь (вх. № 1162) на відзив на позовну заяву, відповідно до якої вказував на необґрунтованість тверджень відповідача, наведених у відзиві на позов, а тому просив суд задовольнити позов повністю.
З урахуванням предмета позовних вимог, юридичних та фактичних підстав позову, з огляду на фактичні обставини справи колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 193 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно висновків місцевого господарського суду, факт споживання відповідачем електричної енергії у січні-лютому 2022 року на загальну суму 44 730,82 грн підтверджується наявними у справі звітами оператора системи розподілу, актом купівлі-продажу та визнається самим відповідачем у відзиві на позов. Відтак, враховуючи відсутність доказів оплати вказаної суми, вимога про стягнення основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Колегією суддів зазначається, що в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Відповідно до ст. 165 ГПК України відзив повинен містити, зокрема, у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем.
У межах наведеного судовою колегією враховується визнання позову відповідачем в частині стягнення 44 730,82 грн заборгованості за Договором за спожиту електричну енергію за період січень-лютий 2022 року.
Про вказане акцентується й апелянтом в апеляційній скарзі.
При цьому, оскаржуване рішення в частині основного боргу відповідачем не оскаржується.
Тим самим, оскаржуване рішення у відповідній частині по суті колегією суддів не переглядається та оцінка такому в цій постанові не надається. 
В той же час, судовою колегією вказується, що оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 25 574,33 грн 15% річних та 23 689,98 грн інфляційних втрат, що є предметом цього апеляційного розгляду.
Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.
Згідно з приписами ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Сплата 15% річних є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Зобов`язання зі сплати інфляційних витрат та 15% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тобто інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (правовий висновок, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 по справі №910/4590/19).
Зазначена правова позиція щодо правової природи відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, висвітлена у правових висновках Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові останньої від 22 вересня 2020 у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).
За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.
За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла в постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.
Так, з досліджених судом умов Договору та комерційної пропозиції № 5 до Договору вбачається, що в разі прострочення виконання грошових зобов`язань покупець зобов`язується замість 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, сплатити постачальнику 15% річних від простроченої суми за весь час її прострочення, зокрема умовами пунктів 6.1. та 7.4. комерційної пропозиції № 5 до Договору.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.
Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок інфляційних втрат та процентів річних, період їх нарахування та встановлено, що період і сума втрат від інфляції та сума 15% річних розраховані правильно.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 25 574,33 грн 15% річних та 23 689,98 грн інфляційних втрат, тобто в розмірах заявлених позивачем (розрахунок а.с. 33 т. 1).
В свою чергу, з цих підстав судом апеляційної інстанції відхиляються, як необґрунтовані, аргументи скаржника в частині неможливості одночасного стягнення інфляційних втрат та 15% річних на користь ДПЗД "Укрінтеренерго".
Щодо доводів апелянта про те, що він є бюджетною установою, а тому не може погасити заборгованість без відповідних бюджетних асигнувань, то судова колегія вказує таке.
Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правова позиція про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, неодноразово висловлювалась Верховним Судом у постановах від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19, від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17.
Отже, враховуючи ч. 2 ст. 617 ЦК України, відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відтак, на переконання колегії суддів, відсутність відповідних бюджетних асигнувань, не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
З огляду на наведені у цій постанові висновки щодо суті спору в цілому, колегією суддів критично оцінюються аргументи скаржника щодо неправильності застосування судом попередньої інстанції ст. 625 ЦК України.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України. 
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення в частині стягнутих 25 574,33 грн 15% річних та 23 689,98 грн інфляційних втрат прийнято за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосуванням норм матеріального права, ненаданням належної оцінки доводам відповідача, формального застосування ст. 625 ЦК України, без оцінки принципів справедливості, добросовісності та співмірності відповідальності, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 у справі № 920/221/26 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (відповідача в справі).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Комунального закладу Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"» на рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 у справі № 920/221/26 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2026 у справі № 920/221/26 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Комунальний заклад Сумської обласної ради "Державний історико-культурний заповідник "Посулля"». 
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак