ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/24797/23
адміністративне провадження № К/990/49292/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Радишевської О.Р., 
розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 380/24797/23,
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року (головуючий суддя - Кравченко К.В, судді: Джабурія О.В., Ступакова І.Г.), 
УСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 19.05.2020 по 26.09.2023 (1 226 днів) (спірний період), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Постанова № 100);
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь спірний період у сумі 391 344, 39 грн.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, однак у день звільнення відповідач не провів із ним повного розрахунку. Позивач указував, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі № 380/1940/21 відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем лише 27.09.2023. У зв`язку з цим позивач уважає, що після того, як відповідач у повному розмірі розрахувався із ним, у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Стислий виклад обставин справи, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
З 11.01.2018 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2020 № 42-РС позивача звільнено з військової служби у запас, а наказом від 18.05.2020 № 111 з 18.05.2020 виключено зі списків особового складу військової частини.
Згідно з довідкою від 09.12.2020 № 1381 відповідач не нараховував та не виплачував позивачу індексації грошового забезпечення за січень-лютий 2018 року, а за березень 2018 року - травень 2020 року нарахував та виплатив індексацію у розмірі 2 992,99 грн (перераховано 2 948,05 грн).
Уважаючи бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації у повному обсязі протиправною, позивач звернувся до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 у справі № 380/1940/21, зміненим постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2022, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації за період з 11.01.2018 до 28.02.2018 та протиправними дії щодо її неналежної (заниженої) виплати за період з 01.03.2018 по 18.05.2020; відповідача зобов`язано здійснити відповідні нарахування і виплати.
На виконання цього рішення відповідач 26.08.2022, 31.05.2023 та 27.09.2023 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у загальному розмірі 111 644,37 грн.
Стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 92 448, 20 грн, за період з 19.05.2020 по 19.11.2020 включно. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виключення позивача зі списків особового складу (18.05.2020) остаточний розрахунок із ним проведений не був, оскільки індексацію грошового забезпечення відповідач нарахував та виплатив лише 26.08.2022, 31.05.2023 та 27.09.2023, у зв`язку із чим позивач має право на відшкодування за статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - УЗпП України).
Визначаючи період, за який підлягає стягненню середній заробіток, суд установив, що фактична тривалість затримки розрахунку становила 1226 днів (з 19.05.2020 по 26.09.2023), однак, з огляду на приписи статті 117 КЗпП України, у редакції від 01.07.2022, обмежив цей період шістьма місяцями, визначивши до стягнення період з 19.05.2020 по 19.11.2020 тривалістю 185 календарних днів, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.02.2024 у справі №160/15380/22.
Здійснюючи розрахунок розміру відшкодування, суд, керуючись Порядком № 100 та Порядком № 260, визначив середньоденний заробіток позивача у розмірі 499,72 грн, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення за березень-квітень 2020 року (по 15241,52 грн) та кількості календарних днів служби в цьому періоді (61 день).
З огляду на це суд першої інстанції, ураховуючи компенсаторний характер відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та не встановивши підстав для її зменшення, визнав обґрунтованим стягнути на користь позивача 92 448,20 грн (499,72 грн Ч 185 днів) як середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.05.2020 по 19.11.2020 включно.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 листопада 2024 року апеляційні скарги сторін задовольнив частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року суд апеляційної інстанції скасував та прийняв постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 103 044, 26 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що затримка остаточного розрахунку з позивачем при звільненні охоплює період з 19.05.2020 по 26.09.2023 (1226 днів), який підлягає поділу на дві частини залежно від редакції статті 117 КЗпП України.
За період з 19.07.2022 по 26.09.2023 (435 днів): обмежено шістьма місяцями згідно з чинною редакцією статті 117 КЗпП України (максимум 184 календарні дні); середній заробіток позивача становить 91 948,48 грн (499,72 грн Ч 184 дні); підстав для його зменшення суд апеляційної інстанції не встановив.
За період з 19.05.2020 по 18.07.2022 (793 дні), який регулюється попередньою редакцією статті 117 КЗпП України без обмеження строком, середній заробіток позивача становив 396 277,96 грн (499,72 грн Ч 793 дні). Водночас, застосовуючи принцип пропорційності, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд апеляційної інстанції встановив, що фактично виплачена відповідачем сума індексації грошового забезпечення (111 644,37 грн) істотно менша за розрахований середній заробіток за цей період, а частка істотності становить 0,28 (111 644,37 грн / 394 778,80 грн). З огляду на це, а також, ураховуючи, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалість періоду до звернення позивача з позовом, введення воєнного стану та дефіцит державного бюджету, суд визначив розмір відшкодування за цей період у сумі 11 095,78 грн (396 277,96 грн Ч 0,28).
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 по 26.09.2023 включно становить 103 044,26 грн (91 948,48 грн + 11 095,78 грн), і задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року, а справу направити до суду цієї ж інстанції на новий розгляд.
Як підставу оскарження постанови суду апеляційної інстанції скаржник, посилаючись на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивач зазначив, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував принцип співмірності в період до 19.07.2022 року та визначення самої суми середнього заробітку, що належить до виплати, та норму матеріального права, а саме, статтю 117 КЗпП України, без урахування висновків, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 360/380/23.
Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відповідач не подав відзиву на касаційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги позивача та виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, виходить із такого.
Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.
Так, статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Суд апеляційної інстанції, при вирішенні спору щодо періоду з 19.05.2020 (наступний день після виключення позивача із списків особового складу) по 18.07.2022 встановив, що затримка у виплаті позивачу коштів становить 793 календарні дні. Цей суд зазначив, що до цього періоду сума компенсації може бути зменшена за висновками Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, з урахуванням пропорційності та справедливості.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що виплата відповідачем загальної суми індексації грошового забезпечення становить 111 644,37 грн і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 396 277,96 грн.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що істотність частки суми виплаченої загальної суми індексації грошового забезпечення порівнянно із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 111 644,37 грн/394 778,80 грн = 0,28.
Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за виплату індексації з урахуванням істотності частки становить 110 957,83 гривень (396277,96 х 0,28).
Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період у розмірі 103 044,26 грн.
Надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд уважає за необхідне зазначити таке.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX , тобто з 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 - підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, та дійшов висновків, що розповсюдження цих висновків в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022, є неможливим.
Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець урегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію і водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції мав присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Повертаючись до обставин цієї справи та оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Суд зазначає, що позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини і усіх видів забезпечення 18.05.2020. На виконання рішення суду у справі № 380/1940/21 відповідач 26.08.2022, 31.05.2023 та 27.09.2023 року виплатив позивачу індексацію. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 27.09.2023. Період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 18.05.2020 по 27.09.2023, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник як до, так і після 19.07.2022.
У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, щодо періоду з 18.05.2020 по 18.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 27.03.2023 по 27.09.2023, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 та застосуванням принципу співмірності до обох періодів.
Водночас здійснені судами обох попередніх інстанцій обчислення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні наведеним висновкам не відповідають, а тому Суд погоджується з доводами скаржника про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо розміру середнього заробітку, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача.
Відтак за наведеним підходом суду належить установити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, а також частки виплаченої та невиплаченої при звільненні сум у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві виплат, і на цій підставі присудити позивачеві відсоток суми середнього заробітку, що відповідає відсотку несвоєчасно виплаченої суми стосовно загальної суми, яка належала йому при звільненні.
Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, знайшли своє підтвердження під час перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Згідно із частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанцій норм матеріального права, і, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року скасувати, а справу № 380/24797/23 направити на новий судовий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   О.Р. Радишевська