Справа №760/26319/24 2/760/9686/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,
за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна над малолітньою дитиною,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив: позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити опіку над малолітнім ОСОБА_4 та призначити його опікуном. Судові витрати покласти на відповідачів.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є його дочкою та матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , батьком якого є відповідач ОСОБА_3 . Зазначає, що майже з народження дитини її вихованням та утриманням займається він разом із дружиною, оскільки мати дитини належної уваги їй не приділяла, а батько дитини після досягнення нею одного року участі в її житті не брав.
Позивач посилається на те, що відповідачі не піклуються про дитину, не цікавляться станом її здоров`я, її фізичним, духовним та моральним розвитком, навчанням і підготовкою до самостійного життя, не забезпечують її потреб та не спілкуються з нею, чим, на його переконання, свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. За твердженням позивача, дитина повністю перебуває на його утриманні, він забезпечує її всім необхідним, займається її вихованням і розвитком, відводить до дитячого закладу.
Крім того, позивач зазначив, що мати дитини склала нотаріально посвідчену заяву, якою висловила згоду на передачу батьківських прав та подальше виховання дитини позивачем, а батько дитини, з його слів, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та зловживав спиртними напоями.
З огляду на наведене позивач просив задовольнити позов у повному обсязі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2026 року позов в часині вимог до ОСОБА_3 закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України
Позивач у судовому засіданні позов підтримав із підстав викладених у позові та просив його задовольнити у повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялась належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». та шляхом розміщення судової повістки на сайті суду. 
У встановлений судом строк відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалася, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Треті особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третіх осіб.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом установлено, що батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 жовтня 2018 року (актовий запис про народження № 11).
Мати дитини - відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується, свідоцтвом про народження від 10 лютого 2000 року та свідоцтвом про шлюб 13 вересня 2022 року.
Дитина проживає разом з ОСОБА_1 (позивачем) та ОСОБА_6 (дружина позивача) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, сформована в застосунку «Дія» від 12 серпня 2024 року та довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 16 березня 2023 року.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 вересня 2025 року № 103-8782 було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
За змістом даної норми закону ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який суди йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вихованням та утриманням дитини займається саме він та його дружина, а мати участі у житті дитини не бере. 
Разом з тим надані позивачем докази характеризують передусім характер та спосіб участі самого позивача у вихованні онука і беззаперечно не підтверджують факт свідомого, винного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків та злісного нехтування ними, тобто не доводять наявності підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Твердження позивача про те, що батько дитини раніше притягувався до кримінальної відповідальності та зловживав спиртними напоями, ґрунтуються виключно на його поясненнях, належними та допустимими доказами не підтверджені, а відтак з урахуванням частини шостої статті 81 ЦПК України не можуть бути покладені в основу судового рішення. Крім того, провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрито у зв`язку з його смертю.
Посилання позивача на складену матір`ю дитини нотаріально посвідчену заяву про згоду на передачу батьківських прав та подальше виховання (усиновлення) дитини суд оцінює критично. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на наведене така заява не може слугувати підставою для задоволення позову про позбавлення матері батьківських прав, а саме лише її подання не звільняє позивача від обов`язку довести існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.
Щодо висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 10 вересня 2025 року № 17), то висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23) та від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (провадження № 61-5260св24)).
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Оцінивши та дослідивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки викладений у ньому висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ґрунтується фактично лише на тому, що дитина проживає з дідусем і бабусею та перебуває на їхньому утриманні, а також на нотаріально посвідчених заявах батьків про згоду на позбавлення їх батьківських прав. Разом з тим висновок не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав та оцінки її поведінки на предмет свідомого, винного нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер, непроявлення інтересу до дитини, а також не встановлює обставин, які б свідчили, що особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, тобто обставин, наявність яких згідно зі статтею 164 СК України є необхідною умовою для позбавлення батьківських прав.
Крім того, як зазначено вище, згода батьків на позбавлення їх батьківських прав (відмова від дитини), на яку послався орган опіки та піклування, є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та інтересам дитини (частини друга, третя статті 155 СК України), а тому не може бути покладена в основу висновку про доцільність позбавлення батьківських прав.
За таких обставин, керуючись частиною шостою статті 19 СК України, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав як таким, що є недостатньо обґрунтованим і не відповідає інтересам дитини, а тому не бере його до уваги при вирішенні спору.
Відповідно до статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору, зокрема при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, за якою поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Разом з тим малолітній ОСОБА_4 на час розгляду справи досяг лише семирічного віку, а тому окрема його думка судом не з`ясовувалась. При цьому суд виходить із першочергового врахування якнайкращих інтересів дитини.
Оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні, достатні та переконливі докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні та утриманні дитини, умисне і свідоме нехтування нею материнськими обов`язками, а так само докази того, що особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
За таких обставин суд дійшов висновку про невстановлення правових підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітнього сина, а необхідність застосування такого крайнього заходу впливу позивач належними доказами не довів, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити.
Вирішуючи позовні вимоги про встановлення опіки над малолітнім та призначення його опікуном позивача, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 243 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є дітьми-сиротами або дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка (піклування) встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів таких дітей.
Оскільки у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відмовлено, мати дитини не позбавлена батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4 , а відтак дитина не набула статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, у розумінні наведеної норми. За таких обставин правові підстави для встановлення над дитиною опіки та призначення позивача її опікуном відсутні, а тому у задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити.
Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 141, 150, 153, 155, 164, 165 Сімейного кодексу України, статтею 243 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна над малолітньою дитиною відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна