П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5695/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С. 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
18 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 08.10.2025 про відмову у звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача повторно розглянути його рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.04.2026 відкрито провадження у справі.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.04.2026,постановленою за результатами розгляду клопотання відповідача, обставини та підстави для поновлення строку звернення до суду, наведені позивачем, визнано неповажними, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 5 днів з дня вручення ухвали для обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з поданням належних доказів.
На виконання зазначеної ухвали позивач подав довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.06.2026 № 11472 про залучення його до виконання службових обов`язків у цілодобовому режимі в період з 08.10.2025 по 06.04.2026.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 підстави, вказані ОСОБА_1 в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, визнано неповажними, а позов залишено без розгляду. 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що зміст поданої довідки зводиться до загального опису умов проходження військової служби в період дії воєнного стану, не містить конкретизованих відомостей щодо індивідуального службового навантаження позивача, його фактичної зайнятості та графіку служби, не супроводжується первинними документами обліку службового часу, витягами з наказів чи графіками чергувань, а сам факт проходження військової служби в тиловому регіоні, поза зоною бойових дій, не унеможливлював реалізацію права на судовий захист, у тому числі засобами поштового або електронного зв`язку чи через представника.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.06.2026, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт зазначає, що критична оцінка судом довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.06.2026 № 11472 є проявом надмірного формалізму, оскільки цей документ виданий уповноваженим органом військового управління, скріплений підписом керівника та печаткою, персоніфікує обмеження апелянта та підтверджує факт залучення саме його до служби понад встановлений час у період з 08.10.2025 по 06.04.2026, а вимагання витягів з наказів про чергування чи графіків службового часу, які можуть містити інформацію з обмеженим доступом, покладає на позивача надмірний і непропорційний тягар доказування. Апелянт наголошує, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, на які в умовах воєнного стану покладено основний тягар забезпечення мобілізаційних заходів, а військова дисципліна унеможливлює самостійне залишення місця служби. Окремо апелянт вказує на укладення договору про надання правничої допомоги 07.04.2026, тобто наступного дня після закінчення періоду надінтенсивної служби, та подання позову того ж місяця, що, на його думку, свідчить про максимальну оперативність, а не про процесуальну пасивність. Апелянт також посилається на процесуальну непослідовність суду першої інстанції, який 09.04.2026 відкрив провадження у справі, фактично вирішивши питання про поновлення строку, а через два місяці змінив власну позицію, чим порушив принцип правової визначеності та принцип venire contra factum proprium, і на викривлене, за його твердженням, тлумачення практики Європейського суду з прав людини, зокрема без урахування висновків у справі "Мірагаль Ескалона та інші проти Іспанії" щодо недопустимості надмірного формалізму.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 09.09.2025 ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби.
За результатами розгляду вказаного рапорту відповідачем прийнято рішення про відмову у звільненні з військової служби від 08.10.2025, яке і є предметом спору у цій справі.
З адміністративним позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звернувся 07.04.2026, тобто через майже шість місяців з дня прийняття оспорюваного рішення. У позовній заяві скаржник заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтоване перебуванням на військовій службі в режимі "24/7" без вихідних та вільного часу для відпочинку.
Ухвалою від 09.04.2026 суд першої інстанції відкрив провадження у справі.
Відповідач у поданих до суду процесуальних документах заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду.
Ухвалою від 09.06.2026 позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду.
На виконання цієї ухвали позивачем подано довідку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.06.2026 № 11472, у якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації та із 30.01.2023 по теперішній час проходить службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 на даний час на посаді начальника групи персоналу. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та виконанням покладених на ТЦК та СП особливих завдань, пов`язаних із забезпеченням мобілізаційних заходів, призовом громадян на військову службу та підтриманням обороноздатності держави, військовослужбовець ОСОБА_1 залучений до виконання службових обов`язків у цілодобовому режимі, залучається до служби понад встановлений робочий час, у зв`язку з чим має лише обмежений час для відпочинку в нічний час та окремі години для відпочинку у вихідні дні за умови відсутності невідкладних службових завдань, а специфіка, інтенсивність та ненормованість військової служби позбавляли його об`єктивної можливості вільно розпоряджатися часом, особисто відвідувати судові установи, готувати процесуальні документи або своєчасно звернутися за правовою допомогою в період з 08.10.2025 по 06.04.2026.
Первинних документів обліку службового часу, витягів з наказів, графіків чергувань чи інших персоніфікованих доказів службової зайнятості позивача у спірний період до суду першої інстанції не подавалося.
Місцем проходження військової служби позивача та місцем видачі зазначеної довідки є м. Хмельницький, тобто населений пункт, у якому розташований суд першої інстанції.
Договір про надання правничої допомоги укладено апелянтом 07.04.2026.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 підстави, вказані ОСОБА_1 в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, визнано неповажними, а позов залишено без розгляду на підставі частини 3 статті 123, пунктів 7, 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Разом з тим порядок реалізації цього права, у тому числі строки звернення до суду, визначається процесуальним законом, і його додержання є складовою належного відправлення правосуддя.
В свою чергу, завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, спір щодо відмови у звільненні з військової служби є спором, який виник з відносин публічної служби, а тому на нього поширюється місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України. Оскільки оспорюване рішення прийнято 08.10.2025, а позов подано 07.04.2026, зазначений строк позивачем пропущено, і цю обставину апелянт по суті не заперечує.
Приписами статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктами 7 та 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом; а також з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Із наведеного слідує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть визнаватися лише такі обставини, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волі особи та перешкоджали своєчасному вчиненню процесуальної дії. Обов`язок доведення таких обставин належними та допустимими доказами покладається на особу, яка заявляє про поновлення строку.
Суд зазначає, що законодавче обмеження строку звернення до суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Так, при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N° 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України")
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Колегія суддів враховує, що у постанові від 29.11.2024 у справі № 120/359/24 Верховний Суд, зазначив, що проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби: 1) обмеження доступу до правової допомоги - під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, у тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів; 2) виконання обов`язків служби - військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами; 3) фактор часу - участь у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання процесуального строку; 4) повага до особливого статусу військовослужбовців; 5) обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2025 у справі № 990/98/25 виснувала, що лише факт проходження військової служби особою, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, не є самостійною та достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновок Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням приписів частини 2 статті 356 КАС України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень та судів.
Системний аналіз наведених правових висновків дає підстави для висновку, що особливий статус військовослужбовця та умови проходження військової служби в період дії воєнного стану самі по собі не звільняють особу від обов`язку довести, яким саме чином ці обставини перешкодили особисто їй звернутися до суду у визначений законом строк. Тобто доказування має бути персоніфікованим і стосуватися конкретного періоду та конкретних службових обмежень заявника.
Оцінивши зміст довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.06.2026 № 11472, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вона не є достатнім доказом об`єктивної неможливості звернення позивача до суду впродовж майже шести місяців. Зазначений документ містить опис загальних умов та режиму несення служби в територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки в умовах воєнного стану, однак не відображає індивідуального службового навантаження позивача - конкретних періодів чергувань, відсутності днів відпочинку, службових відряджень або інших обставин, які виключали б для нього можливість підготувати та надіслати позовну заяву. Формулювання довідки про наявність у позивача "обмеженого часу для відпочинку в нічний час та окремих годин для відпочинку у вихідні дні" самі по собі свідчать не про повну відсутність вільного часу, а про його обмеженість, що ускладнює, але не унеможливлює реалізацію права на судовий захист.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про покладення на позивача надмірного тягаря доказування. Суд першої інстанції не вимагав від позивача розкриття інформації з обмеженим доступом, а лише зазначив на відсутність будь-яких персоніфікованих даних про службову зайнятість позивача у спірний період. Такими доказами могли бути, зокрема, довідка з конкретизацією періодів залучення до виконання службових завдань без надання днів відпочинку, відомості про перебування у службових відрядженнях або про неможливість використання засобів електронного зв`язку. Натомість жодних доказів такого характеру ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не подано.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач проходить військову службу у АДРЕСА_1 , тобто в тиловому регіоні, поза межами зони активних бойових дій, у тому самому населеному пункті, де розташований суд першої інстанції. За таких умов позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду як засобами поштового зв`язку, так і через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що не вимагає особистого відвідування суду та не потребує значних витрат часу. 
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що об`єктивна неможливість звернення до суду підтверджується датою укладення договору про надання правничої допомоги - 07.04.2026. 
Колегія суддів зауважує, що факт звернення позивача за правовою допомогою не змінює моменту, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання відповідної інформації, тощо. Більше того, позивач не був позбавлений права звернення за юридичною допомогою раніше.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2025 у справі № 380/6445/24.
Щодо доводів апеляційної скарги про процесуальну непослідовність суду першої інстанції та порушення принципу правової визначеності колегія суддів вказує, що, частина 3 статті 123 КАС України прямо передбачає можливість виявлення факту пропуску строку звернення до адміністративного суду після відкриття провадження у справі та визначає процесуальні наслідки такого виявлення, зокрема визнання наведених позивачем підстав неповажними та залишення позовної заяви без розгляду. Таким чином, дії суду першої інстанції, який після надходження відповідного клопотання відповідача розглянув питання про поважність причин пропуску строку, повністю відповідають наведеній нормі процесуального права та не можуть розцінюватися як суперечлива поведінка суду чи порушення принципу правової визначеності. 
Апеляційний суд також вказує про те, що залишення позовної заяви без руху ухвалою від 09.06.2026 з наданням позивачу строку для обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду було спрямоване саме на забезпечення процесуальних прав позивача, надавши йому додаткову можливість подати відповідні докази, а тому не може вважатися таким, що погіршило його процесуальне становище.
У цій справі позивач, отримавши оспорюване рішення 08.10.2025, звернувся до суду лише 07.04.2026, не надавши належних та допустимих доказів, в розумінні КАС України, існування впродовж усього цього періоду обставин, які об`єктивно перешкоджали йому подати позов. За таких обставин застосування судом першої інстанції наслідків, передбачених частиною 3 статті 123 КАС України, не є проявом надмірного формалізму і не порушує саму сутність права на доступ до суду.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29– 30 рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважності причин пропуску місячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України, а тому підстави для його поновлення відсутні, і позовна заява правомірно залишена без розгляду на підставі частини 3 статті 123, пунктів 7, 8 частини 1 статті 240 КАС України.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 2 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.  

Головуючий | | | Томчук А.В.
Судді | | | Драчук Т. О.    Савицька Н.В.