П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/4502/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Колієв С.А. 
Суддя-доповідач - Біла Л.М. 

14 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Моніча Б.С.  Гонтарука В. М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Товстун Н.M., 
представника позивача - Ткачука Б.М. 
представника відповідача - Лещук Л.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 6801130100020655 від 25.02.2026 року про примусове повернення громадянина до країни походження або третьої країни.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2026 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував усіх обставин, що мають значення для справи та не надав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин, викладених в ній, просив задовольнити.
Представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги позивача та просила відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_3 / ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Грузії.
Згідно інформаційної бази «Аркан» Державної прикордонної служби позивач 16.02.2025 року прибув на територію України і більше державний кордон не перетинав (не виїжджав). Вказане підтверджено відповідними відмітками у паспорті позивача щодо перетину державного кордону.
01.05.2025 року Житомирським обласним центром зайнятості позивачу був виданий Дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серія АА №029228. Згідно вказаного дозволу місце працевлаштування позивача зазначено ПП «Агроангар», посада – підсобний робітник. Строк дії дозволу до 01.05.2026 року.
25.02.2026 року заступником начальника Управління ДМС у Хмельницькій області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МХМ №001747, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн. 
Вказаною постановою позивач був визнаний винним у тому, що вчасно не залишив територію України після закінчення відповідного терміну перебування та перевищив встановлений законом строк перебування в України більше як на 30 днів, а саме на 285 днів, чим порушив частини 1та 2 статті 3, статтю 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Рішенням №6801130010020655 від 25.02.2026 року, яке затверджено заступником начальника Управління ДМС України в Хмельницькій області, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Грузії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 26.03.2026 року.
Вказане рішення ОСОБА_5 отримав 19.03.2026 року.
Не погоджуючись з рішенням №6801130010020655 від 25.02.2026 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Статтею 26 Конституції України гарантовано, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
У статті 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну визначено в Законі України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).
В розумінні пункту 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Згідно з приписами частини 3 статті 9 Закону № № 3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
В свою чергу, відповідно до ч. 4 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні вважаються особи, що отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства України та посвідку на тимчасове проживання.
Тобто, судова колегія зауважує, що факт отримання іноземцем дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства України, не позбавляє останнього обов`язку отримати посвідку на тимчасове проживання. 
Посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. 
Таким чином сам факт укладення трудового договору чи отримання дозволу на працю не надає права на проживання в Україні, а вимагає вчинення певних дії, передбачених «Порядком оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженим постановою КМУ № 322 від 25.04.2018 року. 
Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що нелегальний іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до приписів пункту 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення 3 України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни зокрема є дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Недотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Як встановлено з матеріалів справи, громадянин Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , востаннє прибув на територію України 16.02.2025 та більше територію України не залишав, що підтверджується відомостями з Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої що підтверджується системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан».
Під час оформлення адміністративних матеріалів, за допомогою Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами здійснена перевірка на предмет отримання громадянином Грузії ОСОБА_3 посвідки на тимчасове проживання, в строки та порядку передбаченими постановою КМУ № 322 від 25.04.2018 року. Інформація про отримання посвідки на тимчасове проживання відсутня.
Після закінчення строку перебування в Україні визначеного пунктом 2 Порядку, тобто не більш як 90 днів протягом 180 днів, як для іноземця, який є громадянином держави з безвізовим порядком в`їзду, самостійно не покинув територію України.
Станом на 25.02.2025 (дата прийняття рішення про примусове видворення з території України), громадянин Грузії ОСОБА_3 перебував в Україні з дня в`їзду 375 днів, замість дозволених 90 днів протягом 180 днів, тобто перевищив строк перебування на 285 днів.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення позивач перебував на території України без законних на те підстав.
При цьому, судова колегія відхиляє посилання апелянта на наявність отриманого дозволу на працевлаштування на території України, як на підставу незаконності ухваленого рішення про примусове видворення, оскільки такий дозвіл сам по собі не є підставою для перебування на території України понад встановлені законом строки без отримання у встановлені строки посвідки на тимчасове проживання на території України.
В межах даної справи, факт звернення позивачем для отримання посвідки мав місце вже після ухвалення рішення про примусове повернення, чим допустив порушення міграційного законодавства, а саме перевищив строк перебування на території України і проживав без документів на право проживання (оформлення посвідки на тимчасове проживання).
Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення прав апелянта під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, його розгляду та винесення постанови про притягнення його адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП, а саме не забезпечено право на захист (не забезпечено участь захисника та перекладача), то судова колегія такі відхиляє. 
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що позивачу були роз`яснені його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, а у своїх поясненнях останній визнав факт незаконного перебування не території України, посилаючись на сімейні обставини. Також зазначив, що послуг перекладача та адвоката не потребує. Позивач поставив особисті підписи у відповідних графах протоколу без жодних зауважень.
В даному випадку, доказів оскарження позивачем постанови про накладення адміністративного стягнення серія ПН МХМ №001747 від 25.02.2026 року, якою останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП, суду не надано. Доказів того, що вказана постанова визнана у встановленому порядку незаконною та скасовано матеріали справи не містять .
Крім того, судова колегія враховує ту обставину, що як достеменно встановлено судом першої інстанції, позивачем було добровільно сплачений накладений згідно вказаної постанови штраф.
Окрім того, судом першої інстанції також встановлено, що позивач неодноразово відвідував територію України, а у 2024 році був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства (перебування на території України понад встановлені законом строки) та рішенням Бучацького відділу Управління ДМС України в Тернопільській області був зобов`язаний покинути територію України. Вказане рішення останній виконав добровільно, при цьому при складенні відповідних матеріалів стверджував, що розуміє українську мову та не потребує перекладача. 
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства України, а тому оскаржуване рішення від 25.02.2026 № №6801130010020655 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Грузії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 26.03.2026 року, є правомірним.
Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні клопотання представника апелянта про проведення почеркознавчої експертизи як належним чином необгрунтованого і з врахуванням положень ст.ст. 101, 102 КАС України, де зазначено, що предметом висновку експерта не може бути питання права і відсутності наявності сукупності умов за яких виникає необхідність в призначенні експертизи судом.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які дозволяють законно перебувати на території України. 
На підставі вищевикладеного, проаналізувавши обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не встановлено. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 
.

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Моніч Б.С.    Гонтарук В. М.