ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 752/17405/24
провадження № 61-5111св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Міська служба у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тищенко Наталії Михайлівни на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Большакова Т. Б., та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 березня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів:Коломієць О. С., Григорусь Н. Й., Талько О. Б., 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 19 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний 01 вересня 2018 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто після розірвання шлюбу, у них народилась дочка - ОСОБА_3 .
Вказувала на те, що після народження дитини відповідач проживав разом із сім`єю декілька місяців, потім зник.
Зазначала, що своїми діями відповідач цілком самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Дочка проживає разом із нею, перебуває на її утриманні. Відповідач не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, її фізичним та духовним розвитком, аліменти сплачує невчасно. Контактів з нею і дитиною уникає.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тищенко Н. М., залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, що характеризується його винною поведінкою, не знайшов свого підтвердження, а також не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тищенко Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи містяться докази перебування дитини на повному утриманні та вихованні матір`ю ОСОБА_1 . Своїми діями ОСОБА_2 цілком самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_3 проживає разом матір`ю, яка повністю взяла на себе обов`язки з її виховання та утримання, створила належні умови проживання та розвитку дитини. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення ОСОБА_2 до своїх батьківських обов`язків.
Відповідачу було відомо про слухання справи про позбавлення його батьківських прав, однак він не скористався правом надати до суду відзив з доказами щодо захисту своїх батьківських прав, участі у судових засіданнях не брав. Відповідач не надав доказів спілкування з дитиною.
Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованим.
Сплата аліментів відбулася через термінали самообслуговуваннябанківських установ, відділення «Укрпошти» та за цими квитанціями неможливо ідентифікувати особу, яка сплачувала заборгованість за аліментами.
Державним виконавцем Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області Центрального МУМЮ (м. Київ) в рамках виконавчого провадження зі стягнення аліментів періодично скеровувалися запити до Державної податкової служби України щодо отриманого доходу боржника (відповідача) та отримано відповіді, згідно з якими у відповідача відсутні грошові кошти на рахунках в банківських установах та відсутнє місце працевлаштування, що підтверджує відсутність грошових коштів для виконання судового наказу зі стягнення аліментів.
На момент здійснення платежів грошових коштів на погашення заборгованості за аліментами за допомогою внесення готівки у відділеннях установ банку на території України та у поштових відділеннях «Укрпошта», відповідач не перебував на території України, не був працевлаштований та не мав коштів на рахунках в установах банку.
З огляду на це, саме мати відповідача ( ОСОБА_5 ), про яку зазначено у висновку міської служби у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області виконавчого комітету, забезпечує сплату аліментів за судовим наказом, що є доказом ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.
Інших доказів щодо матеріального утримання дитини батьком ні до суду, ні до міської служби у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області виконавчого комітету не надано.
Суди не врахували, що батько становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини (як один із фактів - неможливість зареєструвати місце проживання дитини, так і факт «ігроманії» батька та взяття кредитів МФО і надання адреси місця проживання саме за місцем проживання дитини для подальших дій колекторських компаній). Відповідач лише під час розгляду справи дізнався про перебування дитини у безпечному для життя місці, навчання дитини.
Лише той факт, що відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку й не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/174 (провадження № 61-1858св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21 (провадження № 61-9281св23), від 11 грудня 2024 року у справі № 199/5456/23 (провадження № 61-12046св24).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 

У травні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року справу призначено до розглядуколегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 був розірваний 01 вересня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Судовим наказом Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року у справі № 752/18891/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі № 752/18891/21 скаргу ОСОБА_1 на дії Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівсьому районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Київ ), заінтересована особа - ОСОБА_2 , задоволено частково.
Визначено розмір заборгованості ОСОБА_2 за аліментами у ВП № НОМЕР_2 Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівсьому районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юсиції( м. Київ ) відповідно до судового наказу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року у справі № 752/18891/21 у розмірі 53 769,27 грн.
У решті скарги відмовлено.

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 31 грудня 2024 року, ОСОБА_6 30 травня 2021 року покинув територію України через пункт пропуску «Краківець».
Згідно з листом від 14 січня 2025 року № 13 Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області, на виконанні у відділі перебуває судовий наказ № 752/18891/21, виданий Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 липня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття. Повідомлено анкетні дані боржника.

Відповідно до листа КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району міста Києва від 15 січня 2025 року № 100/47-84, декларація на медичне обслуговування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладена з лікарем-педіатром відразу після виписки з пологового будинку. Надалі мати дитини вчасно зверталася до педіатра, виконувала всі рекомендації лікаря. Батько дитини - ОСОБА_2 до лікаря-педіатра з приводу стану здоров`я ОСОБА_7 не звертався. Під час прийому з дитиною постійно була мати ОСОБА_1 . У березні 2022 року ОСОБА_1 разом із дочкою виїхала за кордон, де наразі перебуває. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до лікаря-педіатра за консультацією стосовно здоров`я дитини телефоном, пересилала дані про проведені щеплення. Останній епізод спілкування з матір`ю був у грудні 2024 року телефоном.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним Бердичівським ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області від 12 березня 2025 року № 34212, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, які стягуються за судовим наказом № 752/18891/21 Голосіївського районного суду міста Києва, станом на 12 березня 2025 року становить 4 026,25 грн.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 28 травня 2025 року № 155, встановлено, що ОСОБА_1 разом із дочкою наразі проживають у м. Батумі (Грузія). ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_3 . З ОСОБА_1 зв`язатися не вдалося. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2017 року (зі слів матері ОСОБА_5 ). Працівниками міської Служби у справах дітей проведена телефонна розмова з відповідачем. ОСОБА_2 під час спілкування через мережу Viber повідомив, що він розлучився з матір`ю дочки до її народження. Але він приїздив, коли дочка народилася та перебував із нею 2 місяці. ОСОБА_8 знає, що він її батько, до літа 2024 року вони спілкувалися. Потім колишня дружина перестала виходити з ним на зв`язок, спілкування перервалося. Він завжди допомагав матеріально утримувати дочку, не знав, що його подали на аліменти, тому виникла заборгованість, яку він сплатив, продовжує сплачувати аліменти. Наразі він проживає за кордоном, дочка з колишньою дружиною живуть у Грузії. Він заперечує проти того, щоб його позбавили батьківських прав. Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Бердичівської міської ради дійшов висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з витягом із наказу № 11-у від 02 червня 2025 року КЗ «Харківський ліцей № 141 Харківської міської ради» ОСОБА_3 зарахована до складу учнів 1- го класу.

У березні 2022 року ОСОБА_1 разом із дочкою виїхала за межі території України, з листопада 2024 року ОСОБА_1 разом із дочкою проживають у м. Батумі (Грузія).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тищенко Н. М. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у і суди діяли у межах своєї дискреції.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачкою не доведено. Водночас суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.

Так, у справі, яка переглядається, суди встановили, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, бере участь в її утриманні, сплачуючи аліменти.

Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, оскільки докази, подані позивачкою, не свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дитиною й її виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважити на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Колегія суддів погоджується, що наразі позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.

З огляду на зазначене, висновок судів попередніх інстанцій про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який, на думку позивачки, свідчить про обґрунтованість заявлених нею позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивачки іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивачки.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

Водночас встановлені судами обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків надалі може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення змінити шляхом доповнення попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дочки, а в іншій частині - залишити без змін.

Оскільки зміна судових рішень не призвела до збільшення або зменшення обсягу вирішення позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України касаційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тищенко Наталії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 березня 2026 року змінити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на Міську службу у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини.

В іншій частині рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк