Справа № 522/9867/26
Провадження № 2/522/8829/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої – судді Косіциної В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодовування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
ВСТАНОВИВ:
01 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодовування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 200 000,00 гривень.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциної В.В.
02 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачів – адвоката Іванцової З.А. надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи.
03 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачів – адвоката Іванцової З.А. надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи.
Ухвалою суду від 05 червня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу надано 15-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Клопотання представника позивача про витребування доказів – задоволено.
Копію ухвали суду від 05 червня 2026 року було направлено за зареєстрованим місцем проживання відповідачу ОСОБА_2 листом із рекомендованим повідомленням про вручення, та згідно сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», було вручено одержувачу 22.06.2026 року. ОСОБА_3 отримала копію ухвали суду в особистому кабінеті підсистеми «Електронний Суд».
06 липня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідачки ОСОБА_3 – адвоката Іванцової З.А. надійшов відзив на позовну заяву.
Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
У період з 27.07.2026 року по 21.08.2026 року головуюча суддя перебувала у щорічній відпусці.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
21 травня 2026 року у місті Одесі, близько 07 год 50 хв. у м. Одесі на перехресті вул. Фонтанська дорога та вул. Артилерійська  ОСОБА_1 переходила дорогу по пішохідому переході, коли на неї було здійснено наїзд автомобілем HYUNDAI SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На підтвердження заявленої позивачкою обставини до суду разом із позовною заявою було надано копії двох відео із камер спостереження. Однак, із обох відео неможливо встановити ні особу постраждалої жінки, ні марку, номерний знак чи водія автомобіля, яким було здійснено наїзд на пішохода. 
Суд зауважує, що станом на момент ухвалення рішення у справі відсутні рішення про притягнення осіб до адміністративної відповідальності у зв`язку із ДТП 21 травня 2026 року, потерпілою від якого є ОСОБА_1 . 
У постановах Верховного Суду від 14.09.2022 по справі № 441/756/18 та від 26.01.2022 по справі № 465/674/19 суд прийшов до висновків, що відсутність постанови суду про притягнення водіїв до адміністративної відповідальності не може бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності за завдані збитки, так як вину особи в ДТП може бути підтверджено іншими доказами.
Тому, суд не обмежений у праві встановлювати вину інших учасників ДТП, щодо яких не вирішувалося питання компетентними та повноважними органами про притягнення їх до адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Зазначена позиція висловлена у постанові Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у справі № 522/13890/22.
У відзиві на позовну заяву обставини здійсненого наїзду не заперечуються представником відповідачів. Зокрема, не заперечується факт наїзду автомобілем HYUNDAI SANTA FE на позивачку ОСОБА_1 , факт належності автомобіля HYUNDAI SANTA FE на праві власності ОСОБА_3 . У матеріалах справи наявна копія Полісу №233241524, із якого вбачається належність на праві власності відповідачці ОСОБА_3 авто HYUNDAI SANTA FE реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Водночас, представник відповідачів вказує, що неналежним відповідачем у даній справі є ОСОБА_3 , адже за кермом авто перебував саме він. Факт перебування за кермом ОСОБА_2 під час ДТП підтверджується позивачкою та відповідачами, а відтак, не підлягає доказуванню.
Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Щодо належності відповідачів, суд зазначає наступне.
За частиною першою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Джерелом підвищеної небезпеки законодавець визначив діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до частини 5 статті 1166 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частини друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (підпункти 1.4, 1.7 статті 1 цього Закону).
Відповідних правових висновків дійшов Черкаський апеляційний суд у Постанові від 28 липня 2026 року по справі № № 705/3190/23, провадження № 22-ц/821/1546/26. 
До суду стороною відповідача не було надано доказів на підтвердження володіння на праві власності чи іншому речовому праві джерелом підвищеної небезпеки.
Аналіз законодавства та актуальної судової практики дає підстави для однозначного висновку за даних умов справи – за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відповідає його власник (законний володілець), якщо не доведе, що авто вибуло із його правомірного володіння, і саме в момент неправомірного заволодіння відповідною особою буде завдано шкоди.
Із наданих сторонами до суду доказів не вбачається за можливе встановити, що ОСОБА_2 володів на підставі речового права автомобілем або ж неправомірно заволодів ним. Відтак, суд не погоджується із позицією представника відповідачів щодо неналежності відповідача  ОСОБА_3 і доходить висновку про те, що у відповідача ОСОБА_2 не виникло обов`язку відновити порушені цивільні права, а відтак, саме він є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим, у задоволенні позову до останнього слід відмовити.
Щодо відшкодування моральної шкоди. суд зазначає наступне.
Позивачка просить стягнути моральну шкоду у розмірі 200 000,00 гривень. Зазначає про те, що моральна шкода пов`язана, зокрема, із тілесними ушкодженнями, яких зазнала внаслідок ДТП. 
На підтвердження зазначених діагнозів було подано також фото-знімки, із яких вбачаються відповідні пощкодженння. Також надано результати дослідження комп`ютерної томографії за протоколом політравма, проведеної у КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради, від 21.05.2026 року, зазначений час дослідження – 09:26. Тобто, у день ДТП, приблизно через півтори години після ДТП. Із висновку вбачається наявність підапоневротичної гематоми в проекції тім`яної області справа з наявністю пухирців повітря, розмірами 75Х85Х21 м.м. (а.с.7-9)
До суду разом із позовною заявою було надано також Консультативний висновок лікаря-нейрохірурга медзакладу «Лікарня Святої Катерини» від 22.05.2026 року, у якому встановлено діагноз «ЗЧТМ. Струс головного мозку. Забита рана правої тім`яної ділянки». Консультативний висновок лікаря-ортопеда-травматолога від 22.05.2026 року, у якому встановлено діагноз «травма у результаті ДТП – 21.05.2026 року. Підапоневротична гематома, забійна рана потиличної ділянки голови. Підвивих стернального кінця правої ключиці» (а.с. 14-15).
Суд не погоджується із доводами представника відповідачів про непідтвердженість травм, зокрема, із тієї обставини, що діагноз спеціалістами Лікарні  ОСОБА_4 був поставлений на підставі анамнезу, зібраного зі слів позивачки. 
У відзиві зазначається, що відповідач ОСОБА_2 перебував із позивачкою у лікарні та оплатив ліки, призначені після первинного огляду. Відтак, у сторони відповідача, яка супроводжувала позивачку до лікарні, не може бути обґрунтованих сумнівів щодо причинно-наслідкових зв`язків між ДТП та травмами, описаними у результатах комп`ютерної томографії, яка була проведена майже одразу після ДТП. А тому видаються необґрунтованими заперечення щодо достовірності діагнозів, встановлених спеціалістами клініки Святої Катерини.
Суд зауважує, щодо тези сторони відповідача про неповноту медичної документації КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради. Обсяг отриманих травм, зокрема, підтверджується наданими позивачкою фото травм, локалізація яких відповідає описаній у висновку спеціалістів Міської клінічної лікарні. Відтак, суд, на підставі сукупності наявних у матеріалах справи доказів вважає доведеним факт заподіяння шкоди здоров`ю.
Суд погоджується із позицією сторони відповідача, що шкода, яку позивачка зазнала у сфері професійної діяльності, не належить до моральної шкоди, а є упущеною вигодою, яка є матеріальною шкодою. Окрім того, суду не надано доказів на підтвердження тієї чи іншої професійної діяльності позивачки. Відтак, у суду немає можливості встановити погіршення якості життя, порушення професійної самореалізації позивачки у зв`язку із отриманими травмами.
Суд наголошує, що частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторона довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд звертає увагу на те, що за статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання
Законодавством встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
У Постанові від 12 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №285/3662/23 (провадження 61-15903св24) дійшов наступних висновків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
У постанові КЦС ВС від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.
При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Ухвалюючи рішення про відшкодування шкоди, суд має виходити з того, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
При цьому суд має враховувати засади розумності, виваженості та справедливості.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вина заподіювача шкоди. 
При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Частиною 4 статті 22 ЦК України встановлено, що на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За частиною першою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Джерелом підвищеної небезпеки законодавець визначив діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до частини 5 статті 1166 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Пунктом першим частини першої статті 1167 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
На момент ДТП, чинним був Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21 травня 2024 року № 3720-IX, а тому, норми зазначеного закону підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Частиною першою статті 7 даного Закону передбачено, що на території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України.
За пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону, забезпечений транспортний засіб – це наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності
Шляхом перевірки у відкритій базі даних наявності страхування транспортного засобу HYUNDAI SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 встановлено наявність чинного станом на день ДТП страхового полісу №233241524, про який було відомо позивачці, що підтверджується копією Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поданою до суду разом із позовною заявою.
Згідно ст.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
У статті 5 Закону зазначено, що страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб
У статті 14 Закону зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону.
У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За частиною 1 статті 24 даного Закону, страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, здійснює потерпілій фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала потерпіла фізична особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у розмірі 10 відсотків страхової (регламентної) виплати у зв`язку з її лікуванням та/або втратою нею працездатності, розрахованої відповідно до статей 21-23 цього Закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
За умовами договору страхування (а.с. 7), «об`єктом страхування за Договором є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку». 
«Страховим випадком за Договором є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільноправова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб». 
У відповідності до п.5 ч.1 ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа, цивільноправова відповідальність якої застрахована, - особа, яка використовує забезпечений транспортний засіб, крім особи, яка використовувала забезпечений транспортний засіб, що вийшов з її правомірного володіння внаслідок вчинення протиправних дій. 
За п.8.1. вищевказаного договору страхування, розмір страхової суми за шкоду заподіяну життю і здоров`ю потерпілих осіб на одну потерпілу особу складає 500 000,00 грн. 
У п.57 постанови від 04.07.2018 по справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)». 
Постановою від 03.10.2018 по справі № 760/15471/15-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила: «Оскільки розмір завданої шкоди не перевищує ліміту відповідальності (розмір шкоди - 8 580,82 грн, ліміт відповідальності - 50 000 грн), ПрАТ «Просто-Страхування» не відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування в повному розмірі, а повідомило про необхідність надання додаткових документів для здійснення такої виплати, то суд правильно вважав необґрунтованими позовні вимоги до ОСОБА_4. У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961- IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування». 
Пунктом 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 по справі №201/16373/16-ц вкотре зазначено: «Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою». 
Матеріали справи не містять доказів звернення позивачки до страховика, відмови страхової компанії (третьої особи) у здійсненні страхової виплати, відсутності у нього обов`язку щодо її здійснення або недостатності страхової суми для відшкодування заявленої шкоди. За таких обставин позивачка фактично намагається перекласти відповідальність зі страховика на фізичних осіб, хоча чинним законодавством передбачено інший механізм.
У зв`язку з чим, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодовування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24 серпня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.