Номер провадження: 22-ц/813/2599/26 
Справа № 495/5829/24
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи – Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Посольство України в Державі Ізраїль, заява про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, яка 24.07.2024 року була уточнена та в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровського, Одеської області, який згідно паспорту Держави Ізраїль № НОМЕР_1 має ім`я ОСОБА_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що у листопаді 2021 року він звернувся до консульства України в державі Ізраїль за отриманням паспорту України, оскільки свій раніше виданий паспорт на території України він загубив. На підтвердження документування його паспортним документом ОСОБА_1 надав копію свого свідоцтва про народження у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, де була проставлена відмітка про видачу йому паспорту. 
В порядку, передбаченому діючим законодавством, Радником посольства України у Державі Ізраїль з консульських питань Романом Котовичем, з метою підтвердження громадянства України у ОСОБА_1 , були зроблені запити до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області. У відповідь, Управління ДМС листом №51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, повідомило, що згідно даних їх обліків громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. Також у вказаному листі зазначено, що згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: АДРЕСА_1 , будинкова книга не збереглась, тому перевірити реєстрацію громадянина ОСОБА_1 не є можливим. На підставі вищевикладеного, ГУ ДМС України в Одеській області не змогло підтвердити громадянство України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області. 
На запит адвоката Козачук Ю.С. до Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України було отримано відповідь від 01.05.2024 року №48-01/546 про те, що матеріали про припинення громадянства України вказаної особи на розгляд Комісії при Президенті України з питань громадянства в установленому законом порядку не надходили. Також, на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла відповідь №8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, як вказує заявник, факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року додатково підтверджуються наступними фактами. ОСОБА_1 навчався у загальноосвітній школі І-ІІІ ступеню №3 м. Білгород Дністровського, Одеської області, яку закінчив у 1994 році, про що свідчить його атестат про повну загальну середню освіту № НОМЕР_3 , копія якого знаходиться в матеріалах справи. Також, ОСОБА_1 навчався по класу кларнету у музичній школі-семирічці у м. Білгород-Дністровському, яку закінчив у 1991 році, що підтверджується Свідоцтвом №1198 від 25 травня 1991 року про її закінчення, копія якого знаходиться в матеріалах справи. З 01 липня 1994 року до 20 вересня 1994 року ОСОБА_1 працював у МП «СПЕКТР» (м. Білгород-Дністровський) на посаді учня ливарника з пластмас. Починаючи з 01.11.1994 року ОСОБА_1 був зарахований на курси перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих, де навчався до 30.12.1994 року. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої знаходиться в матеріалах справи. Після закінчення загальноосвітньої школи та завершення роботи у м. Білгород Дністровському, ОСОБА_1 у 1995 році виїхав до Держави Ізраїль, де залишився на постійне проживання, а згодом набув ізраїльське громадянство, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Тож, на думку заявника, зазначені документи підтверджують той факт, що ОСОБА_1 проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а також те, що він був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 та у грудні 1993 року документувався як громадянин України паспортом зразка 1974 року.
Також заявник звертає увагу, що всі наведені вище обставини та докази, якими вони підтверджуються, не заперечуються заінтересованою особою – ГУ ММС України в Одеській області. Відтак, у зв`язку з втратою заявником паспорту зразка 1974 року, документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України діючого зразка можливо лише за умови підтвердження ним в судовому порядку факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , зацікавлені особи – Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Посольство України в Державі Ізраїль про встановлення факту, що має юридичне значення – задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровського, Одеської області, який згідно паспорту Держави Ізраїль № НОМЕР_1 має ім`я ОСОБА_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заявник ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надав до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Провадження за заявами з питань набуття громадянства входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є ГУ ДМС в Одеській області. Отже будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства та/або документування паспортом громадянина України знаходяться у межі інтересів ГУ ДМС в Одеській області. 
Разом з тим, приймаючи до уваги, що проти встановлення факту, що має юридичне значення заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. ГУ ДМС в Одеській області вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 757/44694/17-ц.
Від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 09.06.2026 року на 14:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв пр. відкладення справи або про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції не подавали. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 09.06.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог заявника, а також того, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України, а докази надані заявником підтверджують постійне проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Колегія суддів не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис №498.
У 1994 році заявник ОСОБА_1 закінчив загальноосвітню школу I- III ступенів №3 м. Білгород-Дністровського, Одеської області, що підтверджується копією атестату серії НОМЕР_5 , та додатком до атестата №003023.
Згідно Свідоцтва Міністерства культури УРСР №4195 від 25.05.1991 року, ОСОБА_1 закінчив музичну школу по класу кларнету.
Згідно копії Трудової книжки серії НОМЕР_6 , з 01 липня 1994 року до 20 вересня 1994 року ОСОБА_1 працював у МП «СПЕКТР» м. Білгород-Дністровського, на посаді учня ливарника з пластмас, а з 01.11.1994 року по 30.12.1994 року ОСОБА_1 навчався на кусах перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих. 
У 1995 році ОСОБА_1 виїхав до Держави Ізраїль, де залишився на постійне проживання, а згодом набув ізраїльське громадянство.
Згідно листа Управління ДМС №51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, у відповідності до баз даних їх обліків громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. Також у вказаному листі зазначено, що згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: АДРЕСА_1 , будинкова книга не збереглася, тому перевірити реєстрацію громадянина ОСОБА_1 не є можливим. Тобто, ГУ ДМС України в Одеській області не має можливості підтвердити громадянство України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області.
На запит представника заявника - адвоката Козачук Ю.С. до Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України було отримано відповідь від 01.05.2024 року №48-01/546 про те, що матеріали про припинення громадянства України вказаної особи на розгляд Комісії при Президенті України з питань громадянства в установленому законом порядку не надходили. 
Також, на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла відповідь № 8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів виходить з такого.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети – ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких належать і факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про громадянство" громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Оскільки ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України".
Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі – Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
У пункті 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду.
Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
Судом ураховано, що ОСОБА_1 намагався самостійно вирішити питання його документування паспортом громадянина України та у листопаді 2021 року звернувся до Посольства України у Держав Ізраїль для документування паспортом громадянина України, у зв`язку з чим, Радником з консульських питань Посольства України у Держав Ізраїль було здійснено запит до Управління ДМС
30.11.2021 року Управлінням ДМС надіслано лист №51100451518451.1.21 згідно якого у відповідності до баз даних їх обліків громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. Також у вказаному листі зазначено, що згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: АДРЕСА_1 , будинкова книга не збереглася, тому перевірити реєстрацію громадянина ОСОБА_1 не є можливим. Тобто, ГУ ДМС України в Одеській області не має можливості підтвердити громадянство України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області.
У зв`язку з відмовою в отриманні паспорта громадянина України, заявник змушений був звернутися до суду за встановленням зазначеного факту в судовому порядку.
У справі, яка переглядається, заявник, посилаючись на статтю 3 Закону України "Про громадянство України", просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і на 13 листопада 1991 року.
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та, в подальшому, отримання паспорта громадянина України.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема: свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис №498; атестат про закінчення повної загальної середньої освіти серії ОП № 003023, та додаток до атестата №003023, видані 24.06.1994 року директором загальноосвітньою школою I- III ступенів №3 м. Білгород-Дністровського, Одеської області, свідоцтво Міністерства культури УРСР №4195 від 25.05.1991 року про закінчення музичної школи по класу кларнету; трудову книжку серії НОМЕР_6 в якій зафіксовано, що з 01 липня 1994 року до 20 вересня 1994 року ОСОБА_1 працював у МП «СПЕКТР» м. Білгород-Дністровського, на посаді учня ливарника з пластмас, а з 01.11.1994 року по 30.12.1994 року ОСОБА_1 навчався на кусах перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих.
Разом з тим, на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла відповідь № 8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тобто ОСОБА_1 1977 року народження будучи уродженцем м. Білгород-Дністровський, Одеської області станом на 24.08.1991 року перебував у неповнолітньому віці (14 років) і навчався у загальноосвітній школі I- III ступенів №3 м. Білгород-Дністровського, Одеської області та паралельно навчався у музичній школі-семирічці у м. Білгород-Дністровський Одеської області, яку закінчив у 1991 році і по досягненню відповідного віку був документований у грудні 1993 року паспортом громадянина України зразка громадянина колишнього СРСР 1974 року.
За вказаних обставин справи, враховуючи досліджені у їх сукупності докази по справі, зокрема, які підтвердили факт постійного безперервного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога заявника у цій частині підлягає задоволенню.
Одночасно, колегія суддів не погоджується із висновком суду про необхідність встановлення факту постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України станом на дату набрання чинності Законом України "Про громадянство України" від 08.10.1991 року, тобто 13.11.1991 року, виходячи з наступного.
Так, у постанові Верховного Суду від 25.03.2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України "Про громадянство України", предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року.
У разі, коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 року.
Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13.11.1991 року не має юридичного значення у такому випадку.
Таким чином, оскаржуване рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин посилання суду першої інстанції на встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що ОСОБА_1 , проживав на території України станом на момент набрання чинності Закону України "Про громадянство України" - 13 листопада 1991 року, оскільки встановлення даного факту є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.
Посилання заінтересованої особи в апеляційній скарзі на те, що заявник не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку, а тому не використав усі можливості для отримання статусу громадянина України, є безпідставними з огляду на таке.
Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).
Апеляційний суд відхиляє довід ГУ ДМС України в Одеській області щодо неможливості розгляду справи в порядку окремого провадження з огляду на наявність спору про право між сторонами.
Так, згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, тобто не стосується виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав інших осіб.
Предметом розгляду у даній справі є питання щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, з метою тримання заявником паспорта громадянина України.
Головне управління ДМС України в Одеській області є публічним органом, до компетенції якого належить питання щодо набуття громадянства. При цьому, будь-яких доказів, що внаслідок встановлення юридичного факту у межах даної справи будуть порушені особисті чи майнові права ГУ ДМС України в Одеській області, останнім не надано.
Апеляційний суд зауважує, що сама по собі незгода Головного управління ДМС України в Одеській області, як зацікавленої особи, з заявою ОСОБА_1 не свідчить про наявність спору про право.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, від 31 липня 2024 року у справі № 523/16431/22.
За встановлених обставин, узагальнені висновки суду не суперечать висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, на які посилалось ГУДМС в Одеській області, як на підставу апеляційного оскарження.
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин посилання суду першої інстанції на встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що ОСОБА_1 , проживав на території України станом на момент набрання чинності Закону України "Про громадянство України" - 13 листопада 1991 року, оскільки встановлення даного факту є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області — задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року – змінити.
Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду висновки про встановлення факту постійного проживання  ОСОБА_1 на території України на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.07.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова