П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 674/222/26	

Перша інстанція: суддя Кологрива Т.М.,
повний текст судового рішення
складено 10.06.2026

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючої судді Голуб В.А.,
суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2026 року у справі № 674/222/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року адвокат Наталюк Назар Миколайович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Дунаєвського районного суду Хмельницької області з позовом до Департаменту патрульної поліції, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 лютого 2026 року за постановою серії ЕНА № 6601772 ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) з накладенням штрафу у розмірі 3 400, 00 грн. 
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2026 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 вказав, що згідно зі змістом оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення його звинувачують у керуванні автомобілем без посвідчення водія, тобто без права керування таким транспортним засобом, що відповідає складу правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 КУпАП. Скаржник наголошує, що поліцейським не долучено до постанови жодних доказів на підтвердження того, що водій дійсно не має права керування цим транспортним засобом (зокрема, що він ніколи не отримував посвідчення водія або отриманий ним документ не містить відповідної категорії).
Апелянт зауважує, що у випадку, коли особа керувала транспортним засобом без посвідчення водія, яке вона отримувала у встановленому законом порядку, але просто не мала при собі або відмовилася пред`явити поліцейському, такі дії підлягають кваліфікації за частиною першою, а не частиною другою статті 126 КУпАП. З огляду на це, на переконання позивача, оскаржувана постанова не містить посилань на докази вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 КУпАП, а відповідачем не надано жодних доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві.
Враховуючи вищевикладене, апелянт просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу. Так апелянт вказав, що позивач у момент вчинення правопорушення являвся саме водієм, що передбачає обов`язок мати посвідчення водія. Крім того, позивач взагалі не має посвідчення водія, що підтверджується матеріалами справи. На думку відповідача, поліцейським доведено наявність події та складу адміністративного правопорушення і вини особи у його вчиненні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у них докази, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої апеляційної скарги, виходячи з наступного.
02 лютого 2026 року інспектором 6 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Черкаській області ст. лейтенантом поліції Даценком Богданом Сергійовичем винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 за порушення ним вимог ч. 2 ст. 126 КпАП України, якою до останнього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400, 00 гривень.
Зі змісту постанови вбачається, що 02 лютого 2026 року о 04 годині 20 хвилин на трасі М-05 Київ-Одеса 210 км водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, тобто не маючи права керування транспортним засобом, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись із постановою, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд вказав, що в межах розгляду справи не встановлено доказів на підтвердження того, що позивач станом на 02 лютого 2026 року мав право на керування транспортним засобом категорії «В», а тому відповідач правомірно виніс постанову серії ЕНА № 6601772, якою ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є питання щодо протиправності постанови поліцейського про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху.
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст. 53 Закону України «Про дорожній рух»).
Також, згідно з п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Як визначено пунктом 2.1«а» ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
В свою чергу, частиною першою статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас частиною 2 статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Не є спірним питанням те, що під час зупинки транспортного засобу позивач не виконав свій обов`язок та не пред`явив поліцейському посвідчення водія для перевірки, однак вирішальним для правильної кваліфікації його дій є встановлення самого факту наявності чи відсутності у нього права на керування транспортними засобами відповідної категорії.
З переглянутого судом відеозапису, наданого відповідачем як додаток до відзиву на адміністративний позов, вбачається, що позивач ОСОБА_1 на пропозицію поліцейського надати посвідчення водія повідомив, що з цим є проблеми, оскільки у нього його взагалі немає, та запропонував надати працівникові поліції інші документи.
Інформація в базі даних Інформаційного порталу Національної поліції про видачу посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 відсутня, про що свідчить відповідний витяг.
Крім цього, позивачем ані в позові, ані в апеляційній скарзі не зазначено про наявність у нього посвідчення водія та не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності такого документа чи права на керування транспортними засобами відповідної категорії загалом.
Посилання апелянта на те, що поліцейським не долучено до постанови жодних доказів на підтвердження того, що водій дійсно не має права керування цим транспортним засобом, колегія суддів вважає необґрунтованим, адже обов`язок доведення наявності права на керування транспортним засобом відповідної категорії покладається безпосередньо на водія, який у силу вимог пункту 2.4 Правил дорожнього руху та статті 16 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язаний мати при собі та пред`явити таке посвідчення на вимогу працівника поліції.
При цьому, колегія суддів зауважує, що в адміністративних справах тягар доказування правомірності прийнятого рішення в разі його оскарження в суді покладається саме на суб`єкта владних повноважень. Проте покладення такого тягаря доказування на відповідача не звільняє від права та обов`язку позивача - приватної особи - спростувати надані відповідачем докази.
Пасивна процесуальна поведінка позивача, яка проявляється винятково у посиланні на визначений процесуальним законом розподіл тягаря доказування між сторонами, а також в ухиленні від спростування доводів та доказів відповідача, в цьому випадку має тлумачитися саме на користь відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для скасування рішення суду.
Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2026 року у справі № 674/222/26 - залишити без задоволення.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2026 року у справі № 674/222/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і в касаційному порядку не оскаржується.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко