Справа № 495/446/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі: 
головуючого судді – Козирського Є.С. 
секретаря – Лепешенкової В.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області,, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з нею,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, просить встановити такий графік побачень – ОСОБА_1 з неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
-Кожний суботи або неділі з 10.00год. до 18.00год. за місцем фактичного проживання батька - ОСОБА_1 за попереднім узгодженням з матір`ю дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 ;
-Безперешкодне спілкування з ОСОБА_3 у святкові дні: Новий рік, Різдво, Великдень, День народження дитини, за попереднім узгодженням з матір`ю дитини - ОСОБА_2 ;
-Після досягнення сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестирічного віку забезпечення оздоровчог відпочинку протягом 20 діб на рік (14 днів у літній період, 6 днів у зимовий період) з правом виїзду до інших міст України;
-Вільне спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через засоби телефонного зв`язку засобів Інтернету тощо, з батьком – ОСОБА_1 ;
-Вчасно інформувати про стан здоров`я малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не допускати підбурювання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проти батька – ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову вказую, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 . 
У цивільному шлюбі у них народилася дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження сина, вони проживали з відповідачкою та сином за адресою: АДРЕСА_1 . 
Починаючи з вересня 2016 року відповідачка почала залишати дитину на нього та виїжджати до м. Одеси. Він залишився з дитиною один, звертався до сусідів та родичів з проханням щодо парад за доглядом за новонародженим сином, так як не мав ніяких навиків, а потім взагалі перестала приїжджати протягом двох років. У зв`язку із чим, їх стосунки почали погіршуватись.
У 2018 році відповідачка почала приїжджати до сина лише раз на місяць, а у 2019 році, коли сину вже було 3 роки, відповідачка почала забирати дитину з собою на тиждень або два.
У 2020 році ОСОБА_2 звернулася до позивача з проханням надати дозвіл їй на виїзд до Турецької республіки з сином строком на один рік. Сину була необхідна медична консультація та лікування. Він не заперечував даний факт та даний дозвіл був підписаний у приватного нотаріуса. Після того, як відповідачка перетнула кордон, позивач не міг до неї додзвонитися або поспілкуватися через засоби Інтернет, дізнатися про стан здоров`я сина, так як вона почала його ігнорувати.
16 вересня 2021 року Овідіопольським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час відкрито виконавче провадження та із заробітної плати позивача стягується відповідна сума для виплати аліментів.
На даний час позивачу невідомо де перебуває його дитина, в яких умовах вона проживає, чи забезпечена вона усім необхідним, так як з відповідачкою ніякого зв`язку він не має.
24.10.2022 року представник відповідачки адвокат Швець О.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що категорично заперечує проти задоволення позову, вважає його безпідставним та необґрунтованими, а заявлені вимоги позивача недоведеними та надуманими. Зазначає, що позивач абсолютно не цікавиться життям свого сина, станом його здоров`я, не приймає жодної участі у вихованні дитини. Відповідач не створює позивачу будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. 
До позовної заяви не додано жодних доказів того, що позивачу створюються будь-які перешкоди у спілкування з дитиною. Позивач не звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, жодних рішень органом опіки та піклування з цього приводу не приймалось. 
Крім того, у позовній заяві позивач зазначає. Що він сплачує аліменти дитині та має бажання, окрім сплати аліментів, додатково допомагати своїй дитині. Проте, в січні 2022 року позивачем було подано до Овідіопольського районного суду Одеської області позов до відповідача про зменшення розміру аліментів на утримання сина з 1/4 частини усіх видів заробітку, на 1/6 частину усіх видів заробітку, посилаючись на своє складне матеріальне становище (справа №495/447/22) і який аліменти почав виплачувати лише в примусовому порядку через виконавчу службу на підставі судового наказу (справа №509/4778/21). Викладене свідчить про необгрунтованість вимог позивача та про відсутність підстав для їх задоволення. 
Також представник відповідача повідомив суд, що відповідач очікує понесення судових витрат у зв`язку із розглядом справи у орієнтованому розмірі 9000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України повідомляє суд, що заява на відшкодування судових витрат буде подана відповідачем після ухвалення судового рішення.
21.11.2022 року позивач надав суду відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що наданий представником відповідача відзив на позовну заяву, є необґрунтованим . Зазначив, що у 2020 році після виїзду сина з відповідачкою зв`язок між ними обірвався. Він неодноразово телефонував до відповідачки, але абонент був не в зоні досяжності. 29.09.2022 року Овідіопольським районним судом Одеської області винесено рішення щодо зменшення розміру аліментів з частини на 1/6 частини усіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_3 , так як в нього є також дружина та ще один син. Також дізнався, що в серпні 2022 року відповідачка виїхала за межі України. Він телефонував за тим номером телефону, що в нього був, але відповіді не було. 
Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що у позивача та відповідачки в цивільному шлюбі народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим 14.11.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 вересня 2022 року (справа № 495/447/22) зменшено розмір аліментів які стягуються із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на утримання сина ОСОБА_3 , на підставі Судового наказу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.09.2021 року, з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Також, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що виїзд дитини разом з матір`ю за межі території України, був необхідний у зв`язку із медичною консультацією та лікуванням дитини.
Відповідно до принципу диспозитивності розгляду цивільної справи закріпленому в ст.13 ЦПК України, суд має вирішувати справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
У ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У ст. 158 СК України закріплено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
У ч.ч.1,2 ст. 159 СК України передбачено, що, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд має враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, а також з`ясовувати наявність порушеного, або оспорюваного права.
Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначав, що відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з сином. Представник відповідачки категорично заперечував зазначений факт.
Будь яких доказів того, що позивач вживав заходів для спілкування з сином, зокрема звертався до відповідачки з цією метою, а також того, що відповідачка дійсно вчиняє дії, які можна розцінити, як перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивачем не надано.
Таким чином, в ході розгляду справи не встановлено, чи дійсно позивач по справі не спілкується зі своїм сином ОСОБА_3 , 2016 року народження, якому на цей час виповнилося повних 10 років та, у разі можливого не спілкування з сином, саме відповідачка перешкоджає позивачу спілкуватися сину з рідним батьком.
Позивач не звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, жодних рішень органом опіки та піклування з цього приводу не приймалось.
Позивач не довів, що він намагався будь яким чином спілкуватися із дитиною, не довів, що його контакт у різноманітних інтернет-застосунках заблокований відповідачем по справі.
Отже, судом не встановлено перешкод з боку відповідачки у спілкуванні позивача з дитиною, оскільки позивачем не зазначено конкретних перешкод, які створювала йому відповідачка з метою обмеження спілкування з дитиною, та не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин. При цьому за відсутності дійсних намірів і спроб позивача особисто зустрітися з дитиною чи намагання поспілкуватися з ним за допомогою Інтернет застосунків, фактично унеможливлює констатацію факту створення йому будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною.
З огляду на наведене суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною відмовити за їх недоведеністю.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 206, 258-259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області,, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з нею – відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. 
У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: | | Є.  С.  Козирський