Справа № 462/2693/25      Головуючий у 1 інстанції:  ОСОБА_1  
Провадження № 11-кп/811/430/26    Доповідач:               ОСОБА_2  

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2026 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 – ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання – 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки.
На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України застосовано до ОСОБА_7 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.
Роз`яснено ОСОБА_7 , що умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, передбачених ст. 91-1 КК України, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі – з 16.02.2025 року до дня набрання вироком законної сили.
Обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою – залишено до вступу вироку у законну силу.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 16.02.2025 року близько 13 год. 00 хв., перебуваючи у приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , сидячи за одним столом зі своєю дружиною ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту під час спільного вживання алкогольних напоїв із останньою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, спрямованого на позбавлення життя іншої людини, його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння смерті ОСОБА_10 , маючи у власному користуванні спеціальний засіб для відстрілу гумових куль марки «Форт-17Р», калібру 9мм, № НОМЕР_1 , скерував зазначений пристрій в голову ОСОБА_10 та утримуючи його в своїй руці на відстані близько 30 см. від її обличчя, здійснив постріл у життєво важливий орган, а саме голову ОСОБА_10 в ділянку чола.
У результаті вказаних протиправних дій, ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_10 вогнепальне сліпе кульове поранення голови у вигляді підшкірної гематоми голови, перелому кісток склепіння та основи черепа праворуч, геморагічно-контузійного вогнища лобних часток, субдурального крововиливу праворуч, субарохноїдального крововиливу, сторонніх (кісткових) уламків в черепній коробці, перелому верхніх стінок обох орбіт, які відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.
Відтак, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для позбавлення життя ОСОБА_10 , однак свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілу ОСОБА_10 вчасно госпіталізовано у лікарню Святого Пантелеймона, КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», що за адресою: м. Львів, вул. Миколайчука, 9, де останній надано кваліфіковану медичну допомогу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством.
Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у закінченому замаху на вчинення умисного вбивства, умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від його волі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України.
Однак, суд першої інстанції дійшов переконання про необхідність зміни кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та визнав останнього винним у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 – ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 – ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Однак суд першої інстанції під час судового розгляду змінив правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 121 КК України та визнав його винним у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. 
Наголошує, що у ході судового розгляду, виходячи із показань потерпілої, свідка ОСОБА_11 , а також із відеозаписів слідчих експериментів, проведених за участю обвинуваченого та свідка, встановлено, що ОСОБА_7 спрямував у бік голови потерпілої пістолет, погрожував їй здійсненням пострілу та здійснив його з відстані близько 30 см у життєво важливий орган – голову, в область чола. За таких обставин ОСОБА_7 мав реальну можливість усвідомлювати як характер своїх дій, так і їх наслідки, а саме – високу ймовірність настання смерті потерпілої внаслідок пострілу у життєво важливу частину тіла з близької відстані. Обрання голови як зони ураження, яка є життєво важливою частиною тіла та забезпечує функціонування основних систем організму, свідчить про спрямованість дій саме на позбавлення життя потерпілої. 
Відповідно, сукупність встановлених обставин – наведення зброї (спеціального засобу для відстрілу гумових куль марки «Форт-17Р») у голову потерпілої, здійснення пострілу з близької відстані, відсутність будь-якої загрози для обвинуваченого, попередні конфліктні відносини між ним і потерпілою, що супроводжувалися словесною суперечкою та погрозами, а також характер і локалізація тілесних ушкоджень – свідчать про наявність умислу ОСОБА_7 на позбавлення життя ОСОБА_10 . 
Як вбачається з висновку експерта №73/25 від 28 березня 2025 року, у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді вогнепального сліпого кульового поранення голови: підшкірна гематома голови, перелому кісток склепіння та основи черепа праворуч, геморагічно-контузійного вогнища лобник частко субдурального та субарахроноїдального крововиливів, наявності сторонніх (кісткових) уламків у порожнині черепа, перелому верхніх стінок обох орбіт, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення. 
Таким чином, на думку прокурора, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак смерть потерпілої не настала з причин, що не залежали від його волі, а саме завдяки своєчасному виклику свідком ОСОБА_11 бригади екстреної медичної допомоги та оперативній госпіталізації потерпілої до КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», де їй було надано кваліфіковану медичну допомогу. 
Також прокурор звертає увагу, що після здійснення ОСОБА_7 пострілу з вогнепальної зброї у голову потерпілої з близької відстані, який спричинив тяжке ураження головного мозку як життєво важливого органу, вона впала і перебувала у стані глибокого пригнічення свідомості, що фактично позбавляло її можливості чинити опір, у зв`язку з чим обвинувачений і не продовжував активних дій. 
Прокурор зазначає, що поведінка обвинуваченого, який спустився до автомобіля за аптечкою, може свідчити про його подальші дії, зумовлені емоційним станом та бажанням надати допомогу потерпілій, що стороною обвинувачення розцінюється як прояв жалю або спроба полегшити наслідки вчиненого. Однак указані факти ніяким чином не спростовують наявності в діях ОСОБА_7 ознак закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_10 . 
Крім цього, апелянт звертає увагу і на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог статей 50, 65 КК України при призначенні обвинуваченому покарання. Судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив особливо небезпечний умисний злочин проти життя та здоров`я особи із застосуванням вогнепальної зброї, спричинивши тяжкі, життєво небезпечні тілесні ушкодження. Смерті потерпілої вдалося уникнути виключно завдяки своєчасному медичному втручанню, а не поведінці обвинуваченого.
Суд формально врахував окремі дані про особу обвинуваченого, а також щире каяття, не надавши їм належної критичної оцінки з огляду на характер та наслідки злочину. Водночас, суд безпідставно не врахував істотні обтяжуючі обставини, зокрема вчинення злочину щодо близької особи та у стані алкогольного сп`яніння. Такі обставини істотно підвищують суспільну небезпечність діяння та виключають можливість застосування ст. 75 КК України. Незважаючи на це, суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що прямо суперечить меті покарання, визначеній ст. 50 КК України, та фактично нівелює принцип невідворотності відповідальності. 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримала та просила таку задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.
Потерпіла ОСОБА_10 заперечила проти задоволення апеляційної скарги прокурора та зазначила, що вважає законним і справедливим вирок суду першої інстанції. 
Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як слідує з матеріалів справи, органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 – ч. 1 ст. 115 КК України, а саме як закінчений замах на вчинення умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Втім, місцевим судом у ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_10 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, остання не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України та призначеним йому покаранням.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених місцевим судом.
Так, у ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 здійснив один постріл із власного спеціального засобу для відстрілу гумових куль марки «Форт-17Р» (калібру 9 мм, № НОМЕР_1 ) в голову ОСОБА_10 з близької відстані (близько 30 см). Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а саме: вогнепальне сліпе кульове поранення голови у вигляді підшкірної гематоми, перелому кісток склепіння та основи черепа праворуч, геморагічно-контузійного вогнища лобних часток, субдурального та субарахноїдального крововиливів, наявності сторонніх (кісткових) уламків у черепній коробці.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення ґрунтуються на аналізі доказів, досліджених і ретельно перевірених у судовому засіданні, а саме: показаннях самого обвинуваченого, який не заперечував факту здійснення пострілу у голову потерпілої, однак заперечував умисел на її вбивство, зазначаючи, що був переконаний, що стріляє шумовим (холостим) патроном; показаннях потерпілої ОСОБА_10 , яка, зокрема, зазначила, що чоловік не мав наміру її вбивати, подія сталася через надмірну кількість алкоголю та її власну провокативну поведінку; показаннях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 ; протоколі огляду місця події від 16 лютого 2025 року з фототаблицею до нього; постанові про визнання речовими доказами від 16 лютого 2025 року; постанові про проникнення до житла за адресою: АДРЕСА_3 , та протоколі обшуку від 16 лютого 2025 року з фототаблицею до нього; протоколі огляду місця події від 16 лютого 2025 року з фототаблицею до нього; постанові про проникнення до житла за адресою: АДРЕСА_1 , та протоколі обшуку від 16 лютого 2025 року з фототаблицею до нього; акті про застосування службового собаки від 16 лютого 2025 року; протоколі затримання ОСОБА_7 від 16 лютого 2025 року; ухвалах слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2026 року про надання дозволу на обшук житла; протоколі зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 17 лютого 2025 року; протоколі огляду відеозапису від 18 лютого 2025 року з фототаблицею та відеозаписом до нього; протоколі проведення слідчого експерименту від 26 лютого 2025 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 з фототаблицею та відеозаписом до нього; протоколі проведення слідчого експерименту від 26 лютого 2025 року за участю свідка ОСОБА_11 з фототаблицею та відеозаписом до нього; протоколі відібрання зразків для проведення експертизи від 16 лютого 2025 року; протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 13 березня 2025 року; постанові про призначення судово-медичної експертизи від 17 лютого 2025 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; висновку експерта №73/25 від 28 березня 2025 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; висновку експерта №КСЕ-19/114-25/5093-ФХРВ щодо проведення пострілу (пострілів) із пістолета «ФОРТ-17Р» калібру 9 мм Р.А. № НОМЕР_1 після його останнього чищення; висновку експерта №КСЕ-19/114-25/5093-БЛ, згідно з яким наданий на дослідження пістолет «ФОРТ-17Р» калібру 9 мм Р.А. № НОМЕР_1 є пристроєм для відстрілу патронів, споряджених еластичними снарядами несмертельної дії, є справним і придатним до стрільби, а вилучена під час огляду місця події гільза відстріляна саме з вказаного пістолета.
Аналіз оскарженого судового рішення та вивчення матеріалів кримінального провадження дають підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку про те, що за встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України є правильною.
Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі – постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.
Згідно з п. 22 постанови, питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, постріл у потерпілу ОСОБА_10 був здійснений ОСОБА_7 під час конфлікту між подружжям, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин та взаємних претензій і розгортався в умовах спільного вживання ними алкогольних напоїв.
При цьому колегія суддів враховує, що безпосередньо перед пострілом між обвинуваченим та потерпілою тривала словесна суперечка, під час якої сторони висловлювали взаємні претензії, а ОСОБА_7 вимагав від потерпілої припинити конфлікт та, за показаннями свідка ОСОБА_11 , висловив погрозу здійснити постріл. Водночас сама по собі наявність конфлікту, його тривалість та висловлені під час нього погрози не є достатніми для беззаперечного висновку про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу саме на позбавлення потерпілої життя.
Оцінюючи спрямованість умислу обвинуваченого, апеляційний суд враховує також, що постріл було здійснено лише один раз, після чого ОСОБА_7 своїх дій не продовжував, хоча потерпіла після отримання поранення впала та перебувала у безсвідомому стані і фактично не могла чинити опір. За наявності прямого умислу на позбавлення життя обвинувачений мав реальну можливість здійснити повторний постріл або в інший спосіб довести свій умисел до кінця, однак таких дій не вчинив.
Колегія суддів також бере до уваги характер поведінки ОСОБА_7 безпосередньо після пострілу. З показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вбачається, що обвинувачений не намагався залишити місце події, не чинив опору працівникам поліції, добровільно повідомив про місцезнаходження спеціального засобу та виявляв бажання надати потерпілій допомогу, зокрема дістав із автомобіля тактичну аптечку. Такі його дії після вчиненого узгоджуються з установленими судом обставинами та не свідчать про прагнення довести смерть потерпілої до кінця чи приховати вчинене.
При цьому апеляційний суд не залишає поза увагою доводи прокурора про те, що постріл був здійснений у голову потерпілої з близької відстані, тобто у життєво важливу частину тіла. Дійсно, така обставина об`єктивно свідчить про високий ступінь небезпечності вчинених дій та можливість усвідомлення обвинуваченим тяжких наслідків пострілу. Однак для кваліфікації дій як замаху на умисне вбивство необхідно встановити не лише усвідомлення особою можливості настання смерті, а й її бажання такого наслідку, тобто наявність прямого умислу на позбавлення життя.
У цьому кримінальному провадженні такого суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до наслідків своїх дій належними та достатніми доказами не встановлено.
Зокрема, істотне значення має і характер знаряддя, використаного обвинуваченим. Як встановлено судом, постріл здійснено зі спеціального засобу для відстрілу еластичних (гумових) куль марки «Форт-17Р», а не з вогнепальної зброї, як про це вказує прокурор. За своїм призначенням зазначений пристрій не належить до засобів, конструктивно призначених для позбавлення життя людини, що також підлягає врахуванню при встановленні спрямованості умислу.
Покликання прокурора на те, що сам факт здійснення пострілу у голову з близької відстані свідчить про умисел на вбивство, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки така обставина має оцінюватися не окремо, а в сукупності з усіма іншими обставинами кримінального правопорушення, у тому числі способом та знаряддям його вчинення, кількістю пострілів, перебігом конфлікту, поведінкою обвинуваченого до та після події, а також його ставленням до наслідків своїх дій.
У цьому випадку сукупність зазначених обставин не дає підстав для висновку про те, що ОСОБА_7 бажав настання смерті потерпілої. Натомість встановлені обставини свідчать про те, що, здійснюючи постріл у ході конфлікту, він усвідомлював небезпечність своїх дій та міг передбачати можливість заподіяння потерпілій тяжкої шкоди здоров`ю, у тому числі й настання смерті, однак не бажав її настання.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_10 та вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині не спростовують правильності висновків місцевого суду.
Водночас встановлені фактичні обставини беззаперечно свідчать про умисний характер заподіяння потерпілій тілесного ушкодження. ОСОБА_7 свідомо здійснив постріл у напрямку потерпілої, внаслідок чого їй заподіяно тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Згідно з висновком судової медичної експертизи № 73/25 від 28 березня 2025 року, у ОСОБА_10 виявлено вогнепальне сліпе кульове поранення голови у вигляді підшкірної гематоми, перелому кісток склепіння та основи черепа праворуч, геморагічно-контузійного вогнища лобних часток, субдурального та субарахноїдального крововиливів, наявності сторонніх (кісткових) уламків у черепній коробці, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.
Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що смерть потерпілої не настала лише завдяки своєчасному наданню їй медичної допомоги, самі по собі не свідчать про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на її вбивство, оскільки визначальним для розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження та замаху на умисне вбивство є саме спрямованість умислу винного, а не тяжкість фактично заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України задоволенню не підлягають.
Водночас є слушними доводи прокурора за змістом апеляційної скарги щодо безпідставного застосування до призначеного ОСОБА_7 покарання вимог ст. 75 КК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Приписами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
За змістом цієї норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.
На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання та визначенні порядку його відбування місцевим судом дотримані не були.
Як слідує з оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив про: ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; наслідки та обставини вчиненого кримінального правопорушення; особу винного, його вік, сімейний та матеріальний стан, а також стан здоров`я; роль у скоєнні кримінального правопорушення та поведінку до і після вчинення такого; наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; наявність обставин, які обтяжують покарання, - вчинення злочину щодо подружжя, особою у стані алкогольного сп`яніння. 
Покликавшись на вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
При цьому, беручи до уваги щире каяття та активне надання допомоги потерпілій безпосередньо після пострілу, позитивні характеристики ОСОБА_7 як учасника бойових дій, що свідчить про наявність у нього високого рівня соціальної відповідальності у минулому, позицію потерпілої, яка не наполягає на суворому покаранні та підтвердила відсутність претензій до обвинуваченого, місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Апеляційний суд бере до уваги, що положення ст. 75 КК України застосовуються до особи лише у тому випадку, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Водночас колегія суддів вважає, що мотиви, наведені місцевим судом на обґрунтування застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, не можна визнати достатніми та переконливими.
Як зазначено вище, ОСОБА_7 під час конфлікту здійснив постріл зі спеціального засобу для відстрілу еластичних (гумових) куль у голову потерпілої з близької відстані, внаслідок чого їй заподіяно тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Вказані обставини свідчать про значний ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення.
При цьому колегія суддів враховує фактичні наслідки вчиненого для потерпілої, яка внаслідок отриманого поранення перенесла оперативні втручання, тривале стаціонарне лікування та потребувала подальшої медичної допомоги й відновлення. Отримане нею тілесне ушкодження, з огляду на його характер та локалізацію, становило небезпеку для її життя та спричинило істотну шкоду її здоров`ю.
Колегія суддів також враховує конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме здійснення пострілу у життєво важливу частину тіла потерпілої з близької відстані під час конфлікту між подружжям, який відбувався в умовах спільного вживання алкогольних напоїв. При цьому встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а потерпіла є його дружиною, у зв`язку з чим вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння визнано обставинами, що обтяжують покарання.
Водночас колегія суддів бере до уваги дані про особу ОСОБА_7 , його щире каяття, позитивні характеристики, ставлення до вчиненого та поведінку після події. Однак зазначені обставини, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, способу його вчинення, характеру та тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, фактичних наслідків для її здоров`я, а також наявності двох обставин, що обтяжують покарання, не є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням не встановлено.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є обґрунтованими, а вирок суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_6  задовольнити частково. 
Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким  ОСОБА_7  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7  рахувати з моменту затримання, а саме: з 16 лютого 2025 року.
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін. 
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3 ОСОБА_4