ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2869/26 Справа № 204/5213/24 | | Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк»
на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року та
на додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 21 листопада 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживачів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі – АТ «Універсал Банк», Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі – ТОВ «Українське бюро кредитних історій») про захист прав споживачів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 лютого 2019 року між ним та АТ «Універсал Банк» шляхом заповнення та підписання анкети-заяви укладено договір банківських послуг. На підставі цієї заяви банком було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 . 18 серпня 2023 року АТ «Універсал Банк» звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивача про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року рішення суду від 24 січня 2024 року залишено без змін. Позивач вказував, що 12 грудня 2024 року він звернувся до АТ «Універсал Банк» із заявою про закриття банківського рахунку та припинення обслуговування. Але банк відмовив позивачу у наданні інформації, посилаючись на банківську таємницю. Крім того, позивач зазначав, що відповідачем було здійснено несанкціоноване списання кредитних коштів з рахунку позивача, а саме 21 липня 2023 року та 12 лютого 2024 року.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд розірвати договір про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, укладений між ним та АТ «Універсал Банк»; зобов`язати АТ «Універсал Банк» закрити поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні, відкритий на підставі договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, що укладений між позивачем та АТ «Універсал Банк»; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» внести зміни до кредитної історії позивача, вилучивши з неї інформацію щодо наявності у нього заборгованості перед АТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 12 лютого 2019 року.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено.

Розірвано договір про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк».

Зобов`язано АТ «Універсал Банк» закрити поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні, відкритий на підставі договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, що укладений між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк».

Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» внести зміни до кредитної історії ОСОБА_1 , вилучивши з неї інформацію щодо наявності у нього заборгованості перед АТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 12 лютого 2019 року.

Додатковим рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 21 листопада 2025 року стягнуто з АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу по 3 000,00 грн. з кожного.

У поданій 09 грудня 2025 року апеляційній скарзі АТ «Універсал Банк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати основне та додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивачем не надано доказів, що останній звертався до кредитора із вимогою про надання роз`яснень та незрозумілості умов кредитного договору, і протягом певного часу останній виконував умови такого договору, що свідчить про розуміння умов договору та їх погодження. Правовідносини, які наразі існують між сторонами щодо відкриття поточного рахунку, випуск платіжної картки, встановлення кредитного ліміту, надання у користування грошових коштів у межах кредитного ліміту, нарахування процентів за користування коштами, є наслідком вже укладеного сторонами у справі договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, який позивачем певний час виконувався, що само по собі є підтвердженням його укладення та прийняття умов договору.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

09 вересня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Дерев`янко І.О. про відкладення розгляду справи, в якому адвокат посилається на те, що вона не має можливості з`явитися до суду 09 вересня 2026 року о 14:30 год., оскільки перебуває у відпустці з 05 вересня 2026 року по 12 вересня 2026 року.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач  ОСОБА_1 особисто приймав участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, призначеному на 08 квітня 2026 року, надавав пояснення та йому надавався час для підготовки до судових дебатів, у зв`язку з чим у справі була оголошена перерва, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.138-140 т.2).

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» шляхом підписання анкети-заяви було укладено договір банківських послуг. На підставі цієї заяви Банком було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та видано кредитну картку № НОМЕР_2 із встановленням початкового кредитного ліміту в розмірі 10 000,00 грн., який в подальшому неодноразово змінювався та 12 лютого 2022 року був встановлений в розмірі 54 500,00 грн. (т.1 а.с.58, 111-112). Вказані обставини сторонами не заперечувалися.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року у цивільній справі № 204/12230/23 у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з підстав їх недоведеності, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів наявності у відповідача заборгованості в розмірі 68 399,50 грн. (т.1 а.с.9-13).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024 апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року залишено без змін.

Висновки апеляційного суду ґрунтувалося на тому, що апеляційна скарга Банку не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів існування заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.5-8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. В цьому випадку немає необхідності дотримуватися вимог частини другої статті 651 ЦК України і встановлювати істотність порушення договору другою стороною.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

У справі, яка переглядається встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови.

В обґрунтування позовних вимог щодо розірвання договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, укладеного між сторонами, позивач послався на статтю 1075 ЦК України, відповідно до якої договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час, оскільки таке право на розірвання договору в односторонньому порядку є безумовним.

Однак, положення статті 1075 ЦК України передбачають розірвання договору банківського рахунку, а не кредитного договору, який укладений між сторонами.

Крім того, Інструкція про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів № 492, затверджена постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, втратила чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 13 червня 2022 року № 118.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 519/875/14-ц, оскільки ці висновки прийняті у справі, яка за змістом правовідносин, правових підстав позовних вимог і встановлених обставин є відмінними, ніж у справі, що переглядається.

Зокрема, у вказаних справах суди розірвали договір банківського рахунку (зобов`язали видати довідку про закриття карткового рахунку), що укладений фізичними особами із ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав того, що зобов`язання за кредитними договорами припинились у зв`язку з виконанням позичальниками рішень судів про дострокове стягнення з них заборгованості за кредитним договором.

В той же час, відповідач відмовив позивачу у розірванні договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року у зв`язку із наявністю кредитної заборгованості.

Доказів того, що зобов`язання  ОСОБА_1  за кредитним договором припинились, матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив розірвати договір про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року без спростування наявності/відсутності заборгованості перед АТ «Універсал Банк» за вказаним договором, а отже у відповідності до Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для розірвання кредитного договору в судовому порядку відповідно до положень статті 1075 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 визначив, що суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з цим, стала практика Верховного Суду виходить з того, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року по справі № 908/156/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17).

Поряд з цим, судові рішення у справі № 204/12230/23, на які посилаються сторони хоч і стосуються правовідносин сторін щодо договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, однак преюдиційних фактів у справі, яка переглядається не встановлюють.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення основної вимоги щодо розірвання договору про надання банківських послуг від 12 лютого 2019 року, інші позовні вимоги як похідні щодо зобов`язання АТ «Універсал Банк» закрити поточний рахунок та зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» внести зміни до кредитної історії також не підлягають задоволенню.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк», ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживачів.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо скасування додаткового рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 21 листопада 2025 року, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, то додаткову постанову цього суду також слід скасувати».

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначено, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22). У зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування, зокрема, постанови суду апеляційної інстанції, то додаткове до скасованої постанови судове рішення (додаткова постанова) також підлягає скасуванню

Отже, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року, то оскаржуване додаткове рішення цього ж суду від 21 листопада 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, також слід скасувати через втрату чинності основного судового рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати, що складаються із судового збору, понесені відповідачем АТ «Універсал Банк» за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» – задовольнити.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року та додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 21 листопада 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживачів – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 09 вересня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида