Справа № 351/1687/25 
Провадження № 22-ц/4808/1208/26 
Головуючий у 1 інстанції СЕГІН І.  
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» на ухвалу Снятинського районного суду від 21 квітня 2026 року під головуванням судді Сегіна І.Р. у м. Снятин,
в с т а н о в и в:
В листопаді 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором №2884264 від 08.11.2019 у розмірі 39 410 грн.
Ухвалою Снятинського районного суду від 21 квітня 2026 року провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного Верховного Суду цивільної справи №552/672/23.
У апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС»посилається на незаконність ухвали суду.
Вважає, що підстави для зупинення провадження у цій справі відсутні, оскільки судом не наведено належного та достатнього обґрунтування для постановлення ухвали про зупинення провадження. Крім того, судом не здійснено детального аналізу обставин справи та не встановлено їх подібності із справою на яку зроблено посилання в оскаржуваній ухвалі.
Зупинення провадження у цьому випадку є дискреційним правом суду, що потребує належного мотивування із зазначенням, чому саме без правового висновку Верховного Суду неможливий розгляд конкретної справи. Формальне посилання на наявність перегляду іншої справи без встановлення подібності правовідносин та впливу її результату на спір не є достатньою підставою для зупинення провадження.
Апелянт зазначає, що предметом розгляду у цій справі є виключно вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором, що включає основну суму боргу (тіло кредиту) та нараховані відсотки відповідно до погоджених сторонами умов договору. Відповідач не подавав зустрічного позову, не оспорював дійсність чи законність умов укладеного договору, а також не заявляв вимог про визнання їх недійсними, несправедливими чи такими, що підлягають зміні.
Суд першої інстанції фактично ототожнив суб`єктивні твердження Відповідача щодо «обтяжливості» нарахованих відсотків із належними процесуальними запереченнями або вимогами про визнання умов договору несправедливими, хоча таких вимог у справі не заявлено. Унаслідок цього суд вийшов за межі предмета спору та неправильно застосував норми процесуального права.
Вважає, що зупинення провадження у справі за відсутності передбачених законом підстав фактично призводить до невиправданого затягування судового розгляду.
Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Встановлено, що ухвалою від 18.02.2026 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 552/672/23 прийняла до розгляду справу "Щодо наявності/відсутності у суду права давати оцінку справедливості тих чи інших умов кредитного договору та змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Зупиняючи провадження у цій справі, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вказав, що відповідач порушив перед судом питання, яке є аналогічним тому, яке прийнято до розгляду ОП КЦС ВС у справі №552/672/23 і з цих мотивів дійшов висновку про зупинення провадження у цій цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду цивільної справи №552/672/23.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі є необґрунтованими, оскільки ухвалою від 04 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу № 552/672/23 (провадження № 61-4595сво25) на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду. Колегія суддів навела підстави для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 (провадження 61-92св24). На переконання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, суд не в праві давати оцінку справедливості тим чи іншим умовам кредитного договору та змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору, інакше порушується загальна засада цивільного законодавства принцип свободи договору, передбачений пунктом 3 частина першої статті 3, статтею 627 ЦК України.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року справу № 552/672/23 (провадження № 61-4595сво25) прийнято та призначено до розгляду. У цій справі спірним питанням є визнання несправедливими умов договору щодо нарахування відсотків по кредитному договору та можливість суду змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору (наприклад, щодо можливості/неможливості зменшення судом нарахованих кредитором відсотків за користування кредитними коштами в межах судової справи за позовом кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором за обставин незвернення боржника до суду з відповідними позовними вимогами про завідомо невигідні, несправедливі умови договору).
Судом встановлено, предметом спору у цій справі є стягнення боргу за тілом кредиту та відсотками. 
Відповідач до суду першої інстанції подав заяву в якій зазначив, що нараховані позивачем відсотки за кредитним договором є для нього обтяжливими та непропорційними, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі № 552/672/23, що прийнята до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Не заслуговують на увагу доводи, що зупинення провадження у справі призведе до невиправданого затягування судового розгляду, оскільки спростовуються вище встановленими обставинами.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» залишити без задоволення.
Ухвалу Снятинського районного суду від 21 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Постанову складено 27 липня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук
Є.Є. Мальцева