Справа № 309/860/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 серпня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Кожух О.А.,
суддів - Джуги С.Д., Шевчука В.В. 
за участі секретаря - Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2026 року (повне рішення складено 22.05.2026, суддя Піцур Я.Я.) у справі № 309/860/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.03.2022 між сторонами укладено шлюб. Від даного шлюбу народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Подружнє життя склалося непросто, незважаючи на спроби створити теплу атмосферу, відповідач виявила байдужість до сімейних цінностей. 
Відповідачка має двох дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають разом з позивачем. Разом з тим, значну частину вільного часу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фактично перебувають з матір`ю, за місцем її тимчасового проживання у с. Рокосово. У зв`язку з цим відповідачка не здійснює щоденного догляду за малолітнім ОСОБА_3 . 
Відповідачка не забезпечує стабільного середовища для проживання сина, не створила належних побутових умов та фактично усунулась від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Малолітній ОСОБА_3 фактично проживає виключно з позивачем, який забезпечує його усім необхідним, здійснює повсякденний догляд та виховання. Відповідачка тривалий час проживає окремо та не бере участі в утриманні та вихованні дитини. Таким чином малолітня дитина перебуває на повному самостійному утриманні та вихованні батька.
Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд: 
1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
2) визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 ; 
3) встановити факт самостійного утримання, виховання та здійснення щоденного особистого догляду за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20.05.2026 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 12.03.2022 Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) за актовим записом №96 - розірвано.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331,20 грн.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на це рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання й виховання дитини.
Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просить рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання й виховання дитини - скасувати та ухвалити нове рішення, яким указані позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити. 
Апеляційну скаргу мотивовано наступними доводами.
Вказує, що місцевий суд, встановивши обставини постійного проживання сина з батьком, повного матеріального забезпечення дитини батьком, здійснення батьком щоденного особистого догляду (супровід до лікарів, оплату дитячого садка, створення належних побутових умов), обставини самоусунення матері, яка проживає окремо, не бере участі у дошкільному житті дитини, визнала позовні вимоги, дійшов суперечливого висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог.
Вважає, що місцевий суд помилково ототожнив відсутність спору між батьками із відсутністю порушеного права позивача. На думку скаржника відсутність між батьками спору не позбавляє позивача права на судовий захист.
Проживання дитини з батьком, який має стабільний дохід, постійне місце проживання, забезпечує дитину (щоденним доглядом, медичним обслуговуванням, дошкільним вихованням) відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
Посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 є формальним, без урахування фактичних обставин цієї справи, в якій докази свідчать про фактичне самостійне виховання та утримання дитини батьком.
Вказує, що Законодавець у п. 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачив існування категорії судових рішень, якими може бути підтверджено факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків. 
Зазначає, що суд необґрунтовано вважав, що можливість встановлення такого факту настає виключно у випадку припинення або обмеження батьківських прав матері. 
Суд не надав оцінки платіжним документам, довідкам закладу дошкільної освіти, медичним документам, акту обстеження житлово-побутових умов, заяві відповідачки про визнання позову, при цьому відповідачка не надала доказів участі в утриманні та вихованні дитини.
Місцевий суд необґрунтовано відхилив письмові пояснення свідків, не роз`яснив необхідність їх допиту, не запропонував позивачу забезпечити їх явку, не викликав свідків.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 

Межі розгляду справи апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 - у частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, встановлення факту самостійного утримання, виховання та здійснення батьком щоденного особистого догляду дитиною, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення щодо розірвання шлюбу.

В судове засідання апеляційного суду з`явились представник апелянта адвокат Буташ М.М., та представник відповідача - адвокат Тесличко Є.В. Сторони та представники інших осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (118-119). Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права, мотиви апеляційного суду

12.03.2022 між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) за актовим записом №96, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).
Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11).
З витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за однією адресою у АДРЕСА_1 (а.с.12, 13).
Згідно з довідкою сімейного лікаря ОСОБА_8 від 03.03.2026, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пацієнтом з яким укладено декларацію, виклики на прийом здійснює батько ОСОБА_1 , профілактичні огляди та щеплення проходять теж у присутності батька (а.с.14).
Відповідно до листа дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №3 «Дзвіночок» Хустської міської ради від 04.03.2026, ОСОБА_3 відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад із 14.10 2024 по теперішній час. Зі слів вихователів групи, мати дитини - ОСОБА_2 участі у дошкільному житті дитини в межах закладу не бере. Протягом періоду відвідування дитиною закладу, мати не приводить та не забирає дитину, не підтримує зв`язок з педагогічними працівниками та не звертається з питань перебування дитини у закладі. Усі організаційні питання, пов`язані з відвідуванням дитиною закладу, комунікацією з педагогічними працівниками та забезпечення потреб дитини у закладі вирішує батько ОСОБА_1 (а.с.16).
На підтвердження здійснення ОСОБА_1 оплати вартості відвідування сином цього дошкільного навчального закладу позивачем додано до матеріалів справи платіжні інструкції за період із квітня 2025 року по квітень 2026 року (а.с. 51-64).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 із 15.04.2003 працює у ТОВ «Яс-Експорт-Хуст» на посаді слюсара-механіка, та згідно характеристики з роботи зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с.18, 19). 
Згідно з довідкою про доходи від 20.04.2026, за період із 01.03.2025 по 31.03.2026 ОСОБА_1 працюючи у ТОВ «Яс-Експорт-Хуст» отримав дохід у розмірі 368 676,04 грн (а.с. 53).
З акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 03.03.2026 слідує, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою у АДРЕСА_1 . Будинок приватний, створено усі умови для належного проживання. Разом з ним проживає його син ОСОБА_3 , який перебуває на повному утриманні батька. ОСОБА_1 забезпечено та створено належні умови для розвитку та виховання сина ОСОБА_3 (а.с.20).
Представником позивача додано до матеріалів справи письмові пояснення сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.17) та матері відповідачки ОСОБА_12 (а.с. 41).
Судова колегія погоджується із висновком місцевого суду про те, що письмові пояснення особи поза межами судового засідання не прирівнюються до показань свідка. Якщо особу не допитано безпосередньо в суді та не попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, такі пояснення не є належними й допустимими доказами у справі.
Позивачем та його представником адвокатом Буташем М.М. у суді першої інстанції не було заявлено клопотання про допит таких осіб у якості свідків у судовому засіданні.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Положеннями Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8); батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11); на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12). 
Отже, законами України встановлено рівні права та обов?язки обох батьків щодо своєї дитини.  
Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Статтею 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Отже, судом або органом опіки та піклування питання визначення місця проживання дитини вирішується у тому разі, коли батьки не дійшли згоди з ким із них буде проживати малолітня дитина.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 (батько) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (матері) про визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.
Підставою звернення було те, що мати дитини тривалий час проживає окремо та не бере участі в утриманні та вихованні дитини; не забезпечує стабільного середовища для проживання сина, не створила належних побутових умов та фактично усунулась від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає; малолітня дитина перебуває на повному самостійному утриманні та вихованні батька.
Суд встановив, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком. 
В матеріалах справи міститься заява відповідача ОСОБА_2 , у якій вказано, що вона визнає позов в повному обсязі. Планує виїзд за межі України, у зв?язку з чим не має можливості і не бажає здійснювати належний догляд за дитиною, брати участь у його вихованні та забезпечувати його утримання, в тому числі фінансово (а.с.31-32). 
Указане свідчить про те, що сторони дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.
Судом першої інстанції враховано, що ухвалою місцевого суду було доручено органу опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради скласти висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком. На що листом від 25.03.2026 №02-12/807 суд повідомлено, що спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини немає.
Мати дитини не оспорює місце проживання дитини з батьком, не вимагає зміни місця проживання дитини, у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Колегія суддів звертає увагу, що спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала зміни місця проживання сина. 
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права, а відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач відносно позивача не вчиняв.
За таких обставин, судова колегія погоджується із висновками місцевого суду про відмову задоволенні даної позовної вимоги, у зв`язку з недоведеністю факту порушення прав позивача.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Аналогічних висновків про відсутність порушеного права позивача, у справі щодо місця проживання дитини, в якій позов ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати, а мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23, від 15.01.2025 у справі № 755/15383/23.
Так само колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного утримання, виховання та здійснення щоденного особистого догляду за сином
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Частинами першою та четвертою статті 15 СК України визначено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Аналогічні висновки зазначено у постанові Верховного Суду від 16.03.2026 у справі № 487/11354/24.
У зв`язку з наведеним судова колегія відхиляє посилання скаржника на те, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком не є необхідними існування обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, від 20.02.2025 у справі № 128/3616/24.
Таким чином, мати дитини не може відмовитися від батьківських прав та обов`язків щодо виховання дитини, у тому числі у заяві про визнання позовних вимог. Така заява не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Заява відповідача про визнання позову правомірно не прийнята судом першої інстанції, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утримання сина.
При цьому проживання матері окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні сина. Саме по собі проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків.
Позивач вказує, що відповідачка не забезпечує стабільного середовища для проживання сина, фактично усунулась від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає. 
В той же час, ні з позовом про стягнення аліментів, ні про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина позивач не звертався. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що саме по собі проживання матері окремо від дитини та її обмежена участь у вихованні не є підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком. Для цього необхідно довести обставини, які свідчать про припинення або істотне обмеження батьківських прав іншого з батьків у встановленому законом порядку (постанова від 16 березня 2026 року у справі № 487/11354/24).
Позивачем під час розгляду справи не доведено, що вказані та/або інші обставини свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Колегія суддів також відхиляє посилання заявника на неврахування місцевим судом положень пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), оскільки з огляду на відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та ухвалення відповідного судового рішення, підстави визначені вказаною нормою для звільнення з військової служби не застосовуються.

Висновки апеляційного суду 

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання, виховання й щоденного догляду дитини правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого у цій частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2026 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання, виховання й щоденного догляду дитини - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 17 серпня 2026 року.

Головуюча: 

Судді: