КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження 
№33/824/2233/2026

П О С Т А Н О В А 

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2026 року місто Київ
справа №758/5626/25

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Борисової О.В., 
при секретарі Балковій А.С.,

за участю: 
особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
захисника-адвоката Симоненка Дмитра Євгеновича,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника-адвоката Симоненка Дмитра Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , за ст.ст.124, 122-4, ч.4 ст.130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст.124, 122-4, ч.4 ст.130 КУпАП.
Провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ч.4 ст.130 КУпАП у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.
Не погоджуючись частково з постановою суду першої інстанції захисник-адвокат Симоненко Д.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову судді Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року скасувати, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.130 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КУпАП закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки під час розгляду даної справи суд неповно з`ясував усі фактичні обставини, не дослідив і не дав належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення, висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Вказував, що на ОСОБА_1 складено адміністративний протокол за ч.4 ст.130 КУпАП через те, що він відмовився від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, а тому суд притягнув до відповідальності особу за діяння, яке не охоплюється складом адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП. 
Зазначав, що КупАП чітко передбачає, що закінчення строків накладення адміністративних стягнень є підставою, що виключає провадження у справі на будь-якій стадії. Ця норма є імперативною і не передбачає обов`язку суду визначати питання вини чи невинуватості особи, оскільки по своїй суті є формою відмови держави від юридичного переслідування особи за вчинення адміністративного правопорушення.
Посилався на те, що п.7 ч.1 ст.247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Крім того, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у тому числі й вини особи у його вчиненні.
Отже, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи буде свідчити про порушення права людини на справедливий суд передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказував, що за приписами ст.284 КУпАП судовим рішенням, що доводить вину особи є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Отже, наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення. Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається.
У судовому засіданні особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник-адвокат Симоненко Д.Є. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Інший учасник ДТП ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.
Суд апеляційної інстанції вважає можливим розглядати справу за відсутності іншого учасника ДТП ОСОБА_2 .
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника-адвоката Симоненка Д.Є., проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст.245, 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст.251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст.252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з постановою суду першої інстанції в частинні визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП та закриття провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення виходячи з наступного.
Відповідальність за ст.124 КУпАП настає у разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Пунктом 2.3 б) ПДР України визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Згідно п.12.1 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Відповідно до п.13.1. ПДР України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Статтею 122-4 КУпАП визначено, що залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
Пунктом 2.10 а) ПДР України передбачено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №286973, 31 березня 2025 року о 14:20 год. в місті Києві по вулиці Володимирський узвіз, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції у результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_2 який рухався попереду, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п.п.2.3 б), 12.1, 13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст.124 КУпАП.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №286962, 31 березня 2025 року о 14:20 год., водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 та здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_2 , після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги п.2.10 а) ПДР України, за що відповідальність передбачена ст.122-4 КУпАП.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними у справі доказами, а саме: 
відомостями, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення від 31 березня 2025 року серії ЕПР1 №286973;
відомостями, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення від 31 березня 2025 року серії ЕПР1 №286962;
схемою місця ДТП від 31 березня 2025 року;
письмовими поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , відповідно до яких останній зазначив, що керуючи транспортним засобом Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_3 в м. Києві по вулиці Володимирський узвіз, рухався зі швидкістю близько 40 км/год. Попереду нього автомобіль Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_4 різко зупинився, при цьому вже здійснивши зіткнення з транспортним засобом, який рухався попереду, унаслідок чого ОСОБА_1 здійснив зіткнення із задньою частиною Volkswagen Transporter. Як зазначив ОСОБА_1 , після цього він вийшов із транспортного засобу, з`ясував у водіїв інших автомобілів, чи все з ними гаразд та чи ніхто не постраждав, а також запропонував викликати працівників поліції. Водій першого автомобіля відмовився від виклику поліції та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Після огляду транспортних засобів ОСОБА_1 повторно запропонував викликати поліцію, однак водій автомобіля Volkswagen Transporter спочатку також відмовився та здійснював телефонний дзвінок невідомо кому. Після повторної пропозиції викликати поліцію та запитання про стан здоров`я іншого учасника ДТП, на яке ОСОБА_1 отримав незрозумілу відповідь, останній залишив місце події та поїхав на СТО для огляду свого автомобіля. Вказував, що водій транспортного засобу Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_4 до нього на момент ДТП та після неї до нього претензій не мав;
письмовими поясненнями іншого учасника ДТП ОСОБА_2 , відповідно до яких останній зазначив, що керував транспортним засобом Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_4 , та рухався у м. Києві по вулиці Володимирський узвіз зі сторони Подолу у напрямку Європейської площі. Попереду нього раптово загальмував автомобіль, однак, оскільки ОСОБА_2 дотримувався безпечної дистанції, йому вдалося екстрено, але безпечно зупинити свій транспортний засіб. Після зупинки він відчув удар у задню частину автомобіля. У подальшому ОСОБА_2 увімкнув аварійну світлову сигналізацію та вийшов для огляду транспортного засобу. Зазначив, що автомобіль, який рухався попереду нього, пошкоджень не отримав, що було перевірено та підтверджено його водієм, після чого останній залишив місце події. При цьому зіткнення з його транспортним засобом було здійснено водієм автомобіля Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_3 . Після цього ОСОБА_2 почав спілкуватися зі страховою компанією, а водій Skoda Fabia, не з`ясувавши обставин події та не надавши жодних пояснень, залишив місце ДТП. ОСОБА_2 також зазначив, що у нього виникло враження, що водій Skoda Fabia перебував у стані сп`яніння, у зв`язку з чим він викликав працівників поліції;
відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції №473799, №472110.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд закриваючи провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.274 КУпАП не повинен був встановлювати вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст.251, 252 КУпАП суддя в постанові повинен навести докази наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, винності особи у його вчиненні, а також дати належну оцінку цим доказам у їх сукупності.
Пунктом 7 ч.1 ст.247 КУпАП визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ст.38 КУпАП.
Правовий аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що застосування п.7 ч.1 ст.274 КУпАП можливе лише у випадку встановлення судом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні такого правопорушення провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1 ч.1 ст.274 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності передбачених ст.38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення.
Отже аналіз положень ст.38 та п.7 ч.1 ст.247 КУпАП свідчить про те, що наслідком закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення є лише звільнення особи від накладення адміністративного стягнення. 
При цьому суд звертає увагу і на те, що закриття справи із підстав вказаних у п.7 ч.1 ст.247 КУпАП не передбачає звільнення особи від адміністративної відповідальності, наслідком чого була б відсутність підстав для визнання вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Аналогічні висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ, який, здійснюючи тлумачення положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказує, що встановлення вини особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, є правильним навіть при закритті провадження у справі за строками давності і не порушує презумпції невинуватості особи (рішення ЄСПЛ від 25 серпня 1987 року «Лутц проти Німеччини»).
З урахуванням наведеного встановлення вини особи є обов`язковим при доведеності вчинення нею будь-якого адміністративного правопорушення, в тому числі, і у випадку закриття справи із нереабілітуючих підстав.
А відтак встановлення судом першої інстанції вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративних правопорушень за ст.122-4, ст.124 КУпАП при закритті провадження у справі за закінченням строків накладення адміністративного стягнення є правильним.
Разом з тим суд апеляційної інстанції не погоджується з постановою суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП. та накладення на останнього адміністративного стягнення за ч.4 ст.130 КУпАП у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки виходячи з наступного.
Пунктом 2.5 ПДР України встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Отже, проходження в установленому порядку медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, за наявності до того підстав, є обов`язком водія, а не його правом.
Відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП до адміністративної відповідальності притягуються особи за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортними засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а також відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Пунктом 2.10 «є» Правил дорожнього руху встановлено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
Частиною 4 ст.130 КУпАП встановлено, що до адміністративної відповідальності притягуються особи за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №286946, 31 березня 2025 року о 14:20 год. в місті Києві по вулиці Володимирський узвіз, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 та здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_4 після чого залишив місце ДТП. Встановивши місце знаходження водія за адресою: місто Київ, вул. Новопольова, 2 та прибувши для складання протоколу за ст.122-4 КУпАП працівниками поліції у ОСОБА_1 було виявлено явні ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: розширені зіниці очей, що не реагують на світло, порушення мови та почервоніння обличчя. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п.п.2.5, 2.10 є) Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.130 КУпАП.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки всім обставинам справи та доказам наявним у її матеріалах у зв`язку з чим висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні вимог п.2.10 «є» ПДР, що утворює склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП є помилковим.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 вживав наркотичні засоби саме після вчинення ДТП.
Однак зі змісту письмових пояснень іншого учасника ДТП ОСОБА_2 вбачається, що безпосередньо після зіткнення у останнього виникло враження, що водій автомобіля Skoda Fabia перебував у стані сп`яніння, у зв`язку з чим він і повідомив про це працівників поліції. 
Отже із зазначених пояснень не вбачається, що ОСОБА_1 вживав наркотичні засоби після ДТП. Навпаки, пояснення ОСОБА_2 свідчать про те, що вже безпосередньо після зіткнення у нього виникло враження про перебування ОСОБА_1 у стані сп`яніння.
З відеозапису долученого до матеріалів справи також не вбачається, що ОСОБА_1 повідомляв працівникам поліції про вживання ним після ДТП наркотичних засобів чи інших речовин визначених у ч.4 ст.130 КУпАП. Навпаки, під час спілкування з працівниками поліції останній зазначав лише про наявність у нього інвалідності 3 групи та вживання лікарських препаратів, а саме інсуліну, що було підтверджено ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Крім того протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №286946 від 31 березня 2025 року також не містить інформації про те, що ОСОБА_1 вживав наркотичні засоби після ДТП, що додатково свідчить про відсутність належного обґрунтування такої кваліфікації.
Обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП є саме факт вживання особою, яка керувала транспортним засобом, відповідних речовин після дорожньо-транспортної пригоди та до проведення медичного огляду або прийняття рішення про звільнення від його проведення.
Разом з тим з об`єктивної сторони адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП може проявлятись у відмові особи, яка керує транспортним засобом, на вимогу працівника поліції від проходження в установленому порядку огляду на місці за допомогою спеціальних технічних засобів та/або в закладі охорони здоров`я для визначення стану алкогольного сп`яніння, а суб`єктивна сторона передбачає умисну форму вини.
З відеозапису долученого до матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, на що останній відмовився (16:19:05, 16:54:20-16:54:25), про що також зазначено і в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №286946 від 31 березня 2025 року.
Відмова водія від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння є підставою притягнення особи до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, а за змістом п.8 Порядку №1103 від 17 грудня 2008 року у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння чим порушив п.2.5. ПДР України, що має бути кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП України.
Кодекс України про адміністративне правопорушення не містить норми, яка б передбачала перекваліфікацію дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому вважаю, що у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінальному процесуальному законодавстві.
Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення».
У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява №7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, справи про адміністративні правопорушення, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 ЄКПЛ належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 ЄКПЛ.
Згідно з вимогами ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення, згідно з національним законом або міжнародним правом; також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії ОСОБА_1 слід перекваліфікувати з ч.4 ст.130 КУпАП на ч.1 ст.130 КУпАП. Перекваліфікація дій не порушує права ОСОБА_1 та не погіршує його становище.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає за можливе апеляційну скаргу захисника-адвоката Симоненка Д.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.130 КУпАП - змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_1 з ч.4 ст.130 КУпАП на ч.1 ст.130 КУпАП та зменшити покарання в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП. 
Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Симоненка Дмитра Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1  - задовольнити частково.

Постанову судді Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.130 КУпАП - змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_1 з ч.4 ст.130 КУпАП на ч.1 ст.130 КУпАП. 

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: Борисова О.В.