ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 572/3253/25 пров. № А/857/28869/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А., 
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу інспектора 1 роти 2 батальйону відділу організації несення служби в місті Ковель УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Соколюка Сергія Івановича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2026 року, прийняте суддею Довгим І.І. о 16 годині 10 хвилині у м. Сарни, повний текст складено цією ж датою у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 2 батальйону відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Соколюка Сергія Івановича, Головного Управління Національної поліції в Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до інспектора 1 роти 2 батальйону відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Соколюка Сергія Івановича (далі – інспектор, відповідач 1), Головного Управління Національної поліції в Волинській області (далі – ГУ НП, відповідач 2) в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА №4212676 від 06.03.2025, а справу провадженням закрити. 
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2026 позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕНА №4212676 від 06.03.2025 про застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. 
Суд першої інстанції виходив з того, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
З пояснень сторін та дослідженого судом відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 на вимогу дорожнього Знаку 2.2. «проїзд без зупинки заборонено» зупинився з дотриманням відповідного знаку та розмітки, що пояснив інспектору ОСОБА_2 . Твердження особи яка притягується до адміністративної відповідальності не спростовані, хоча поліцейський мав таку можливість, а тому відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відтак, суд дійшов висновку, що постанова інспектора за таких обставин підлягає скасуванню, оскільки вона винесена без достатніх доказів, а позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач 1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що правопорушення зафіксоване на підставі ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» за допомогою технічного засобу, а саме камери зовнішнього відеоспостереження, що стаціонарно встановлена на дорожній станції патрульної поліції.
Також вказується на те, що позивачем заявлено позов до неналежного відповідача, а судом вирішено спір по суті всупереч правовим позиціям Верховного Суду.
Апелянт вважає, що під час встановлення адміністративного правопорушення, а також накладення адміністративного стягнення на позивача, поліцейський діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.
У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом згідно оспореної постанови встановлено, що ОСОБА_1 06 березня 2025 керував транспортним засобом «Volkswagen Thansporter» номерний знак НОМЕР_1 не виконав вимогу дорожнього Знаку 2.2. «проїзд без зупинки заборонено» у поєднанні з дорожньою розміткою 1.17 «стоп лінія», а саме: здійснив проїзд без зупинки перед дорожньою розміткою 1.17, чим порушив вимоги п.8.4. б ПДР – порушення вимог знаків пріоритету. Згідно даної постанови на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частиною 2 ст. 122 КпАП України встановлено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.
Пункт 8.4. б Правил дорожнього руху, який ставиться у вину позивачу як порушення, визначено, що дорожні знаки поділяються на групи, зокрема, б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.
Знак 2.2 «проїзд без зупинки заборонено». Забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня – перед знаком. Необхідно дати дорогу транспортним засобам, що рухаються дорогою, яка перетинається, а за наявності таблички 7.8 – транспортним засобам, що рухаються головною дорогою, а також праворуч рівнозначною дорогою.
Так, згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Стаття 69 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015, № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною 2 ст. 283 КУпАП встановлено, що постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.
Така позиція суду ґрунтується також на правовому висновку, який зробив Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі №23-рп/2010 від 22.12.2010.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 № 14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» роз`яснено судам, що зміст постанови про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Вказана позиція базується на тому, що виходячи з наявної постанови, неможливо встановити яким технічним засобом фіксувалось відео, що долучене до матеріалів справи, а це відповідно порушує вимоги ч. 3 ст. 283 КУпАП.
В апеляційній скарзі апелянт доводить, що порушення зафіксоване на підставі ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» за допомогою технічного засобу, а саме камери зовнішнього відеоспостереження, що стаціонарно встановлена на дорожній станції патрульної поліції. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.
З наявного відео, долученого до матеріалів справи, неможливо ідентифікувати саме транспортний засіб під керуванням позивача, причому такий все ж таки виконав вимоги Знаку 2.2 «проїзд без зупинки заборонено». Тобто вказаний транспортний засіб зупинився перед знаком.
Згідно з ПДР України (дорожній Знак 2.2), порядок дій водія має полягати в наступному:
- за наявності дорожньої розмітки 1.12 (стоп-лінія) водій зобов`язаний зупинитися перед нею;
- у разі, коли стоп-лінія відсутня, водій зобов`язаний зупинитися перед знаком (або перед краєм перехрещуваної проїзної частини).
Отже, головна умова у даній ситуації, виконати повну зупинку, а не пригальмувати та переконатися в безпеці руху, що й було зроблено, виходячи з наявного відео.
Згідно з ПДР України, у разі суперечності між дорожніми знаками та горизонтальною розміткою, пріоритет мають дорожні знаки (1.12). 
Якщо ж розмітка нанесена після вказаного Знака, а не перед ним, що й має місце в досліджуваних правовідносинах, то виникає колізія, між пунктом 8.10 ПДР та вимогами до Знака 2.2 «проїзд без зупинки заборонено», позаяк вимагається зупинка транспортного засобу перед розміткою, а за її відсутності — перед знаком.
За наведених обставин не вбачається порушень зі сторони позивача ПДР, а будь-які сумніви свідчать на його користь.
Крім того, з фабули оспореної постанови вбачається покликання відповідача на дорожньою розміткою 1.17 «стоп лінія», проте, дорожня розмітка 1.17 в Україні поділяється на кілька видів і позначає зони зупинок громадського транспорту або таксі, а не є класичною стоп-лінією (яка має номер 1.12).
З приводу доводів апелянта, що позовні вимоги були звернуті до неналежного відповідача в особі інспектора, відповідача 1, то подібне не може складати підстави для скасування оспореного судового рішення, позаяк відповідачем також заявлено і Головне Управління Національної поліції в Волинській області, а наведені позиції Верховного Суду в перелічених судових рішеннях апелянтом не є релевантними.
З приводу обґрунтованості судового рішення апеляційний суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Суд не здійснює розподіл судових витрат, виходячи з суті прийнятого судового рішення та вимог ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
постановив:

Апеляційну скаргу інспектора 1 роти 2 батальйону відділу організації несення служби в місті Ковель УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Соколюка Сергія Івановича залишити без задоволення, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2026 року у справі №572/3253/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя | | І. М. Обрізко
судді | | Л. П. Іщук
| | М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 16.09.2026.