| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/23363/26 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Говоруна О.В.,
Попової О.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України, Національної поліції України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви до Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України, Національної поліції України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
1) здійснити забезпечення доказів до подання позовної заяви;
2) розглянути заяву без повідомлення осіб, у яких знаходяться докази, оскільки повідомлення таких осіб може істотно ускладнити отримання доказів або призвести до втрати електронних доказів, відеозаписів, метаданих та службових документів;
3) витребувати у Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Командування Сухопутних військ ЗСУ такі докази, незалежно від їх формальної назви:
- накази, доручення, листи, роз`яснення, алгоритми, інструкції, методичні рекомендації, протоколи нарад та інші документи щодо застосування постанов КМУ №560, №1456, №1455 у частині оповіщення, перевірки документів, взаємодії ТЦК та СП з поліцією, адміністративного доставлення та направлення осіб до ТЦК та СП;
- документи, які визначають порядок дій посадових осіб у випадку відсутності військово-облікового документа, відмови від отримання повістки, наявності відомостей про порушення правил військового обліку або перебування особи в розшуку;
- документи, які визначають правовий статус особи після доставлення до ТЦК та СП, строк її перебування, порядок залишення приміщення ТЦК та СП, допуск адвоката, повідомлення родичів та центру безоплатної правничої допомоги;
- документи, які визначають, чи може доставлена особа бути направлена на ВЛК, оформлена на призов або направлена до військової частини після адміністративного доставлення;
- статистичні дані з 18.05.2024 по дату виконання ухвали суду щодо кількості осіб, доставлених до ТЦК та СП за участю Національної поліції, кількості складених протоколів за статтями 210, 210-1 КУпАП після такого доставлення, кількості осіб, направлених після доставлення на ВЛК, та кількості осіб, направлених після доставлення до військових частин.
4) витребувати у Національної поліції України та головних управлінь Національної поліції в областях і місті Києві:
- журнали, реєстри, рапорти та інші документи щодо доставлення осіб до ТЦК та СП за участю поліції за останні 30 діб до дня постановлення ухвали суду;
- відомості про відеофіксацію таких дій, зокрема записи бодікамер, службових автомобілів і стаціонарних камер, якщо вони стосуються доставлення осіб до ТЦК та СП;
- журнали видачі та повернення портативних відеореєстраторів, журнали копіювання та видачі відеозаписів за відповідний період;
- метадані відеозаписів: дата, час, пристрій, відповідальний працівник, час копіювання, час видалення або перезапису, якщо такий мав місце.
5) витребувати в обласних ТЦК та СП і обласних військових адміністрацій:
- документи щодо створення та роботи груп оповіщення;
- документи щодо взаємодії ТЦК та СП з Національною поліцією;
- документи щодо доставлення осіб до ТЦК та СП;
- журнали або реєстри обліку осіб, доставлених до ТЦК та СП;
- документи щодо подальшого направлення доставлених осіб на ВЛК або до військових частин.
6) зобов`язати зазначених володільців доказів негайно з моменту отримання ухвали суду забезпечити збереження таких доказів та заборонити їх видалення, зміну, перезапис, знищення, перереєстрацію, заміну редакцій або інше втручання у зміст і метадані;
7) встановити строк подання доказів підвищеного ризику втрати - відеозаписів, метаданих, логів, журналів видачі бодікамер, журналів копіювання відео та електронних реєстрів - 24 години з моменту отримання ухвали суду;
8) встановити строк подання інших письмових та електронних доказів - 48 годин з моменту отримання ухвали суду.
9) якщо конкретний орган або підрозділ не володіє витребуваним доказом, зобов`язати його протягом 24 годин повідомити суд, у володінні якого органу, структурного підрозділу або посадової особи може знаходитися такий доказ.
10) у разі якщо суд вважатиме заявлений обсяг доказів надмірним, прошу забезпечити докази у мінімально необхідному обсязі: накази, інструкції, алгоритми та доручення щодо застосування постанов №560, №1456, №1455; документи щодо ІНФОРМАЦІЯ_2 з поліцією; документи щодо адміністративного доставлення до ТЦК та СП; відеозаписи, журнали та метадані за останні 30 діб; статистичні дані щодо доставлення осіб до ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18.05.2024.
11) попередити володільців доказів про можливість застосування заходів процесуального примусу, зокрема штрафу та тимчасового вилучення доказів для дослідження судом.
Вказана заява обґрунтована тим, що велика частина таких доказів має службовий або електронний характер, відтак такі докази можуть бути змінеі, переписані, видалені або можуть втратити первинні технічні властивості до моменту подання та розгляду позову.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів, яка подана до подання позовної заяви - повернуто заявнику без розгляду.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та направити матеріали заяви про забезпечення доказів до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Крім того, позивач просить визнати передчасним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення або відстрочення сплати судового збору.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не мав права ігнорувати офіційний документ Державної податкової служби України, який підтверджував відсутність інформації про виплачені позивачу доходи та утримані податки за період з січня 2025 року по квітень 2026 року.
На думку позивача, вказаний документ є належним і релевантним доказом майнового стану фізичної особи, оскільки він походить з офіційного державного реєстру, містить персональні дані заявника, охоплює попередній календарний рік та період безпосередньо перед зверненням до суду, а також прямо підтверджує відсутність доходів.
Оскільки у справі існували очевидні та документально підтверджені підстави принаймні для відстрочення сплати судового збору, а з урахуванням нульового доходу - і для звільнення від його сплати, тому повернення заяви без розгялду є непропорційним обмеженням доступу до суду.
У письмових поясненнях позивач просив скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05.06.2026 та на підставі пункту 2 частини першої статті 315 КАС України та пункту 4 частини першої статті 317 КАС України ухвалити нове судове рішення та самостійно розглянути заяву про забезпечення доказів від 04.06.2026 по суті, заяву про забезпечення доказів задовольнити, та забезпечити та витребувати безпосередньо до суду докази, зазначені у розділах 5-9 цієї заяви. Невідкладно, не очікуючи остаточного вирішення апеляційної скарги, розглянути питання про збереження цифрових доказів, строк зберігання яких обмежений. Заборонити Національній поліції України та відповідним територіальним органам видаляти, змінювати або перезаписувати відеозаписи та пов`язані з ними цифрові дані, які стосуються адміністративного затримання та доставлення осіб до ТЦК та СП і на момент виконання ухвали ще перебувають у межах установлених строків зберігання. Зобов`язати відповідних володільців забезпечити подальше зберігання таких матеріалів та створити контрольні копії у первісному форматі зі збереженням наявних метаданих. Витребувати у Кабінету Міністрів України та Секретаріату Кабінету Міністрів України документи, визначені у розділі 5 цієї заяви. Витребувати у Міністерства оборони України, відповідних органів військового управління та ТЦК та СП документи і записи, визначені у розділі 6 цієї заяви. Витребувати у Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України документи, визначені у розділі 7 цієї заяви. Забезпечити та витребувати у Національної поліції України та її територіальних органів цифрові докази, визначені у розділі 8 цієї заяви. Витребувати у належного держателя та адміністратора Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів існуючі записи та сформовані відомості, визначені у розділі 9 цієї заяви. 
Окрім того, скаржником зазначено, що оскільки до первісної заяви було подано офіційний документ щодо майнового стану заявника та заявлено альтернативне клопотання про відстрочення сплати судового збору, втім належної оцінки цим обставинам суд першої інстанції не надав, тому ухвала Київського окружного адміністративного суду від 05.06.2026 постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, а апеляційний суд має можливість самостійно усунути допущене порушення.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Повертаючи без розгляду заяву про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на підтвердження свого майнового стну позивач не надав до суду налеєних доказів, які б свідчили про скрутне матеріальне становище, вказане свідчить про недотримання позивачем вимог КАС України, у зв`язку з чим заява про забезпечення доказів підлягає поверненню без розгляду.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Інститут забезпечення адміністративного доказів регламентовано статями 114, 115 КАС України, які закріплюють підстави та порядок забезпечення доказів.
Забезпечення доказів - це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Так, згідно статті 114 КАС України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.
За правилами статті 115 КАС України суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом доказів, у тому числі за місцем їх знаходження, забороною вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язанням вчинити певні дії щодо доказів.
При цьому, у силу вимог статті 116 КАС України у заяві про забезпечення доказів повинно бути зазначено, в тому числі, обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Таким чином, суд за заявою учасника справи має забезпечити докази, зокрема шляхом їх витребуванням та оглядом, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно частини другої статті 116 Кодексу адміністративного судочинства України за подання до суду заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.
Так, правові засади справляння судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).
Згідно зі статтею 1 Закону України № 3674-VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду заяви про забезпечення доказів або позову ставка судового збору становить 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому, згідно частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відтак, ставка судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів становить у даному випадку становить 798,72 грн (3328 грн х 0,3 х 0,8).
Як свідчать матеріали справи, подаючи заяву про забезпечення доказів, позивач просив звільнити його від сплати судового збору на підставі частини першої статті 133 КАС України та статті 8 Закону України «Про судовий збір», а у разі відмови - відстрочити його сплату до ухвалення судового рішення. 
Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; 2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; 4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.
У відповідності до частини другої цієї ж статті суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині 1 цієї статті.
Частиною третьою статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.
Отже, умовою звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати є такий майновий стан сторони, який не дозволяє його сплатити.
Тобто, суд наділено повноваженням зменшити тягар несення судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас, конструкція наведених правових норм дає підстави для висновку, що зменшення тягаря несення судових витрат є не обов`язком суду, а повноваженням за певних обставин.
При цьому, з аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що умови визначні цією статтею є диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.
Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Згідно з пунктом 11 Рекомендацій щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, що прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи, прийняття до судочинства не повинно обумовлюватися сплатою стороною державі будь-якої грошової суми, розміри якої нерозумні стосовно до даної справи; у тій мірі, в якій судові витрати є явною перешкодою для доступу до правосуддя, їх слід, по можливості, скоротити або анулювати.
Водночас, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
Тобто, саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.
Таким чином, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.
Слід зазначити, що питання перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. 
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обставин звільнення від сплати судового збору позивачем було надано до суду першої інстанції лише відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з січня 2025 року по квітень 2026 року в яких зазначено, що «вказана інформація щодо сум виплачених доходів та утриманих податків за запитуваний період в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутня».
Тобто, на підтвердження свого майнового стану позивач не надав до суду належних доказів, які б свідчили про скрутне матеріальне становище, оскільки надані «відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з січня 2025 року по квітень 2026 року» унеможливлюють належну перевірку судом існування всіх можливих джерел доходів у позивача.
Відтак, висновок суду про відсутність підстав звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону є правильним.
У той же час, частиною третьою статті 116 КАС України передбачено, що до заяви про забезпечення доказів, яка не відповідає вимогам цієї статті, застосовуються наслідки, встановлені статтею 169 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 169 КАС України визначено, що заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.
З огляду на вказане, у суду відсутні підстави для залишення без руху заяви про забезпечення доказів, що спростовує відповідні посилання скаржника.
Відповідно до частини другої статті 167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на недотримання позивачем вимог КАС України, заява про забезпечення доказів підлягала поверненню без розгляду.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвала Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.В. Говорун

О.Г. Попова