ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 260/8689/24 пров. № А/857/11751/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року (суддя Калинич Я.М., ухвалене в м. Ужгороді) у справі № 260/8689/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, –
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 072350009417 від 28.10.2024 року щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи на заводі «Зеніт» згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 14.07.1980 року з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Закарпатській області зарахувати у страховий стаж ОСОБА_1 за період роботи на заводі «Зеніт» з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду у Закарпатській області нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дня написання заяви на призначення пенсії. Позивач зазначала, що в зв`язку із досягненням пенсійного віку звернулася до Пенсійного органу, відповідач відмовив у призначенні пенсії, не зарахувавши до страхового стажу період роботи з 16.06.1983 року по 02.01.1992 роки, з тих підстав, що записи у трудовій книжці містять виправлення та не завірені належним чином.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 28.10.2024 року №092350009417 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 період її роботи з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.10.2024 року, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 807,47 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, його оскаржив відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України міста Києва, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняте нове про відмову в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції поданий не був.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22 жовтня 2024 року позивач звернулася до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. 
За принципом екстериторіальності, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 28.10.2024 року № 072350009417 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Зазначено, що відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 01.01.2023 по 31.12.2023 – не менше 30 років. Згідно з наданими до заяви документами про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка, довідка про стаж № 07-04/1064; довідка про період допомоги по безробіттю; свідоцтва про народження дітей), загальний страховий стаж складає 27 років 2 місяці 2 дні, що є недостатнім для призначення пенсії. 
До страхового стажу не зараховано період роботи з 06.06.1983 по 02.01.1992, згідно трудової книжки, оскільки дата наказу на зарахування містить виправлення не завірене належним чином. Також дата наказу на звільнення дописана та містить виправлення не завірене належним чином. Для зарахування вищезазначеного періоду необхідно надати довідку про період роботи на підставі первинних документів та довідку про реорганізацію підприємства. 
Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернулася з адміністративним позовом до суду з метою захисту свого порушеного права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон №1058-ІV. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. 
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. 
Страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV). 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від № 1058-IV). 
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV). 
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – не менше 30 років. 
За матеріалами справи, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV стало відсутність необхідного страхового стажу. 
Як видно зі змісту оскаржуваного судового рішення, досліджуючи підстави незарахування до страхового стажу періоду роботи з 16.06.1983 по 02.01.1992, суд першої інстанції зверну увагу на таке.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Верховний Суд у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а. неодноразово звертав увагу на те, що трудова книжка особи є основним документом про стаж роботи.
Станом на час оформлення трудової книжки позивачки, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція №162).
Зокрема, пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.73 № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі – Порядок № 656) та цією Інструкцією.
Згідно п.18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність. 
Разом із тим, відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 зазначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення. 
Отже, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Як видно зі змісту рішення суду першої інстанції, судом першої інстанції під час розгляду справи досліджувалася копія трудової книжки, зокрема щодо спірного періоду роботи.
Зокрема, перевірялися записи за спірний період про прийняття на роботу у Тячівський завод «Зеніт» ученицею монтажницею (наказ №39-к від 16.06.1983);
запис № 13 – 10.08.1983 – присвоєно перший розряд монтажниці (наказ № 634 від 10.08.1983); запис № 14 – 12.09.1984 – присвоєно другий розряд монтажниці (наказ № 812 від 12.09.1984); запис № 15 – 14.02.1985 – присвоєно третій розряд монтажниці (наказ № 119 від 14.02.1985); запис № 16 – 02.01.1992 – звільнена з роботи по переводу на мале підприємство «Квазар» (наказ № 10-к від 15.01.1992).
Судом не встановлено виправлень, які вимагали б уточнюючих документів, не виявлено інших недоліків записів про роботу, які б були перешкодою для встановлення дійсного змісту внесених до трудової книжки відомостей. 
Навпаки, трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, а саме відомості про підприємства, дати прийняття позивача на посади, назви цих посад, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу (номера наказів, числа і місяці їх видачі) та звільнення з роботи.
Таким чином, керуючись дослідженими нормативно-правовими актами та висновками Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що неналежне виконання роботодавцем покладеного на нього обов`язку (недотримання правил ведення трудової книжки), не може позбавити позивача права на включення періоду роботи з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року до страхового стажу для призначення пенсії. 
Як зазначено судом першої інстанції, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про період роботи на підприємстві на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
За правилами частини 3 статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
У разі наявності сумнівів або необхідності уточнити певні відомості, пенсійний орган мав можливість скористатися правами, передбаченими частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV, та звернутися до центру зайнятості з відповідним запитом.
Під час дослідження матеріалів справи, судом установлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ним вчинялись певні дії щодо здійснення відповідних запитів для підтвердження спірного періоду.
Відтак, відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо незарахування періоду роботи з 16.06.1983 по 02.01.1992, тому позовні вимоги в частині зарахування вказаного періоду до страхового стажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За наведених обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач безпідставно не зарахував спірні періоди роботи позивача, тому прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві рішення від 28.10.2024 року № 092350009417 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи з 16.06.1983 по 02.01.1992 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.10.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 308,311,315,316,321,328 КАС України, суд, –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду 10 лютого 2025 року в справі № 260/8689/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя | | І. І. Запотічний
судді | | О. І. Довга
| | Т. І. Шинкар