ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року
м. Київ
справа № 243/3847/24
провадження № 61-16629св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - Слов`янська окружна прокуратура Донецької області, яка діє в інтересах Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація, 
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2024 року в складі судді Дюміної Н. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів:Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.у справі за позовом керівника Слов`янської окружної прокуратури, який діє в інтересах Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, скасування державної реєстрації, витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2024 року керівник Слов`янської окружної прокуратури Донецької області звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 2016 року № 2372-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0787; витребувати в ОСОБА_2 на користь Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області цю земельну ділянку.
2. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі наказу начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 2016 року № 2372-СГ, ОСОБА_1 отримала безоплатно у власність земельну ділянку, площею 
2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0787, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів.
3. 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу відчужила цю земельну ділянку ОСОБА_2 .
4. Зазначав, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 
10 листопада 2016 року № 2372-СГ виданий з порушенням частини четвертої статті 116 ЗК України і тому підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню у комунальну власність.
5. На час видачі цього наказу ОСОБА_1 вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для такого виду використання, оскільки ще в травні 2008 року на підставі розпорядження голови Слов`янської районної адміністрації № 309 
від 30 травня 2008 року отримала безоплатно у власність земельну ділянку, кадастровий номер 1424281500:03:000:0171, площею 2,0 га, на території Долинської сільської ради Слов`янського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
6. Слов`янський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 03 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 03 грудня 2024 року, позов задовольнив частково.
7. Витребував в ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини другої статті 83 ЗК України - Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області (повноваження якої на теперішній час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, вартістю 56 155,22 грн, з кадастровим номером 1424256200:11:000:0787, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.
8. Вирішив питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
9. Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, що суперечить закону.
10. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння власника - територіальної громади не з її волі, вимога про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 є обґрунтованою, а втручання держави у його право власності - виправданим. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.
11. Вимога ж про визнання недійсним оскаржуваного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області є неефективним способом захисту, тому задоволенню не підлягає.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
12. У грудні 2024 року ОСОБА_2  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2024 року і постанову Донецького апеляційного суду від 03 грудня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки відмовити.
13. Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування cудами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду України у справі № 910/3723/14 та в постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 914/1708/17, від 22 травня 2018 року у справі № 922/1084/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, 
від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 910/16827/17, 
від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, 
від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, 
від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, 
від 06 вересня 2023 року у справі № 522/1552/19.
14. Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки його доводам.
15. Не врахували, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Обставин, які б свідчили про його недобросовісність, позивач не довів.
16. Позов пред`явлений до суду зі спливом позовної давності, проте наслідки її спливу суди безпідставно не застосували.
Рух справи в суді касаційної інстанції
17. Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
18. 21 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
19. На підставі розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 червня 
2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку зі обранням до Великої Палати Верховного Суду судді 
Тітова М. Ю., на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю.
20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 червня 2026 року суддею-доповідачем, для розгляду справи 
№ 243/3847/24, визначено Литвиненко І. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Петров Є. В.
21. Верховний Суд ухвалою від 01 липня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів. 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
22. Керівник Слов`янської окружної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення.
Позиція Верховного Суду
23. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
24. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
25. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
26. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
27. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
28. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Фактичні обставини, встановлені судами
29. 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 подала клопотання до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0 га ріллі.
30. Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 
2016 року № 2372-СГ затверджено проект землеустрою та надано 
ОСОБА_1 безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0787.
31. 16 листопада 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.
32. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 відчужила цю земельну ділянку ОСОБА_2 .
33. Листом № 06-05/5 від 04 березня 2024 року архівний відділ Краматорської районної державної адміністрації надав прокурору витяг з розпорядження голови Слов`янської райдержадміністрації від 30 травня 2008 року № 309 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Долинської сільської ради», відповідно до якого ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 1424281500:03:000:0171.
34. 25 квітня 2024 року прокурор звернувся до Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області з повідомлення про представництво інтересів держави (у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру), у якому надано інформацію про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи просив повідомити, чи планує Миколаївська міська військова адміністрація самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави.
35. У відповідь на це повідомлення Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району листом від 30 квітня 2024 року повідомила прокурора про те, що не має можливості самостійно звернутися до суду з позовною заявою у зв`язку із відсутністю коштів на сплату судового збору.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
36. Оскаржувані судові рішення оскаржуються лише в частині задоволення позовної вимоги про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 на користь позивача, в іншій частині не оскаржуються, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції судові рішення не переглядає.
37. Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
38. Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
39. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
40. Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.
41. Частинами першою і другою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. 
42. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
43. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
44. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
45. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
46. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
47. Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
48. Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
49. За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.
50. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.
51. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
52. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
53. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
54. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
55. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження 
№ 14-93цс20)).
56. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
57. За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові 
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
58. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
59. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
60. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
61. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 
№ 14-208цс18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі.
62.  ОСОБА_2 , заперечуючи можливість витребування спірної земельної ділянки, зазначає, що він є добросовісним набувачем. 
63. У справі, що переглядається суди встановили, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 2016 року № 2372-СГ ОСОБА_1 повторно безоплатно передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, що суперечить вимогам статей 116, 121 ЗК України. Спірна земельна ділянка вибула з володіння власника -територіальної громади поза її волею, на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, а ОСОБА_1 , не маючи на це права, відчужила земельну ділянку ОСОБА_2 .
64. Вирішуючи спір, суди вказали на обґрунтованість позовних вимог прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 . Суди не констатували порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосований захід втручання у права  ОСОБА_2 , з огляду на обставини вибуття спірної земельної ділянки із власності територіальної громади, дії її набувачів, суди вважали виправданим і пропорційним поставленій меті.  ОСОБА_2 , купуючи спірну земельну ділянку, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що продавець набула спірну земельну ділянку із порушенням норм земельного законодавства, що ставить під сумнів його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність. При цьому, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій,  ОСОБА_2 не позбавлений права вимагати від особи, яка продала йому спірну земельну ділянку, повернення сплачених коштів за договором купівлі-продажу, а крім того, за наявності законних підстав реалізувати права, передбачені статтею 390 ЦК України.
65. Верховний Суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ).
66. Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції: 
67. «Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
68. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
69. 3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
70. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
71. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
72. 4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
73. Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
74. Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
75. Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 2016 року 
№ 2372-СГ, за яким ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 1424256200:11:000:0787). 
76. Однак вказаний наказ прийнято із порушенням вимог статей 116, 118, 121 ЗК України, оскільки ОСОБА_1 уже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.
77. Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, на підставі незаконного рішення компетентного державного органу, при цьому право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз, тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності.
78. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23).
79. Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ, а тому суду при повторному розгляді справи необхідно урахувати його положення (постанови Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 (провадження 
№ 61-9752св24, від 27 серпня 2025 року у справі № 570/5006/21 (провадження № 61-14727св23), від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21 (провадження № 61-11211св23), від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21 (провадження № 61-6930св24)).
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про пропуск прокурором строку позовної давності
80. У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256).
81. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
82. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
83. Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
84. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
85. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 65, 66) щодо змісту частини першої статті 261 ЦК України сформулювала такий висновок:
«Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».
86. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.
87. Отже, початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або прокурор. Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17).
88. З установлених судами обставин справи відомо, що спірна земельна ділянка безпідставно вибула з власності держави на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 листопада 2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення ОСОБА_1 , яка вже використала своє право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки. Натомість з цим позовом прокурор звернувся до суду у травні 2024 року.
89. У позовній заяві прокурор посилався на те, що про порушення прав держави він дізнався 04 березня 2024 року з інформації архівного відділу Краматорської районної державної адміністрації, районної військової адміністрації Донецької області.
90. Слов`янська окружна прокуратура повідомила листом Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області 25 квітня 2024 року, від якої отримано лист про те, що з позовом про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області 
від 10 листопада 2016 року № 2372-СГ та витребування земельної ділянки за кадастровим номером 1424256200:11:000:0787 не зверталась і звертатися не буде.
91.  ОСОБА_2 у заяві про застосування позовної давності наполягав на тому, що позовна давність закінчилася 09 листопада 2019 року.
92. У поданій касаційній скарзі він зазначав, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції навіть не встановили початку перебігу цього строку. Суди обмежилися лише твердженням, що прокурор дізнався про порушення прав держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області в межах кримінального провадження, а тому позовна давність ним не пропущена.
93. Право бути почутим (right to be heard) є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.
94. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в цій справі, були вивчені, і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Van de Hurk v. the Netherlands», § 61, «Boldea v. Romania», § 30, «Moreira Ferreira v. Portugal», § 84).
95. З огляду на викладене, апеляційний суд, не врахувавши зазначеного, не перевіривши повною мірою доводи відповідача, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 . У зв`язку з зазначеним, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження.
96. З урахуванням того, що Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні, касаційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
97. За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки у останнього набувача підлягає скасуванню, а справа в цій частині позовних вимог - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
98. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
99. Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).
100. Постанова Донецького апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат 
101. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
102. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
103. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у частині позовних вимог про витребування земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророка