СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Харків Справа №917/18/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (вх.№1065П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.05.2026 року у справі №917/18/26,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Караван 2020», Шосе Харківське, 4/15, каб.44, м.Полтава, Полтавська область, 36008,
до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», вул.Старий Поділ, 5, м.Полтава, Полтавська область, 36022,
про стягнення 25165,00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Караван 2020» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» 25165,00 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами усного договору.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.05.2026 року у справі №917/18/26 (повний текст складено 04.05.2026 року, суддя Ківшик О.В.) позов задоволено повністю.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (вул.Старий Поділ, 5, м.Полтава, Полтавська область, 36022, код ЄДРПОУ 00131819) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Караван 2020» (Шосе Харківське, 4/15, каб.44, м.Полтава, Полтавська область, 36008, код ЄДРПОУ 43498958) 25165,00 грн заборгованості та 3328,00 грн судового збору.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 04.05.2026 року у справі №917/18/26 повністю;
- ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Караван 2020» повністю;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що між сторонами відсутні договірні відносини, з огляду на те, що договір взагалі не укладався ані в електронному, ані у друкованому вигляді; умови поставки товару та його оплати з позивачем не узгоджувались. Отже, на переконання скаржника суд першої інстанції при розгляді справи не надав належну правову оцінку документальним доказам у справі, не вірно кваліфікував правовідносини сторін, дійшов хибного висновку про укладення договору в усній формі, що виключає обґрунтованість судового рішення від 04.05.2026 року.
Апелянт вказує, що надані позивачем на обґрунтування позовних вимог товарно-транспорті накладні від 15.01.2025 року, 23.01.2025 року містять інформацію про супровідні документи (видаткові накладні) датовані 07.03.2025 року (на три місяці пізніше дати поставки), що дає підстави стверджувати, що факти, які розглядаються, скоріше не були (не мали місце), аніж були, що виключає доведеність позовних вимог та є підставою для відмови в задоволенні позову. У видаткових накладних наданих позивачем на підтвердження поставки товару, назва товару зазначена – «пісок жовтий», одиниця виміру «м. куб», в товарно-транспортних накладних назва товару – «пісок жовтий», одиниця виміру – «м. куб», кількість місць « 20,000». При цьому результати зважування на ваговій не зазначені, що позбавляє можливості перевірити дійсну фактичну кількість товару (результати зважування) та її відповідність в первинних бухгалтерських документах нормативно встановлених законодавством вагових параметрів та виключає доведеність позовних вимог.
Суд першої інстанції також не звернув увагу на те, що в товарно-транспортних накладних №69 від 15.01.2025, №69/2 від 15.01.2025, №172 від 23.01.2025, №172/2 від 23.01.2025 року зазначено, що перевезення товару здійснювалось автомобілем DAF д.н.з. НОМЕР_1 . Шляхом арифметичних розрахунків маси брутто, маси без навантаження, маси піску, що зазначені в товарно-транспортних накладних дає підстави стверджувати про не відповідність фактичним даним відомостям про масу вантажу в ТТН. Тобто відомості про масу вантажу в ТТН не відповідають фактичним даним і нормативно встановлених законодавством вагових параметрів та були помилково прийняті судом як підтвердження господарської операції по поставці піску.
Апелянт наполягає на тому, що суд не дослідив всі зібрані у справі докази, на підставі яких повинен був встановити обставини наявності/відсутності у відповідача обов`язку сплатити за поставку товару; порушив правила статті 86 ГПК України щодо оцінки доказів; встановив обставини того, що умови поставки товару за договором поставки встановлені договором, укладеним у спрощений спосіб, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 180, 265, 267 ГК України та статті 627 ЦК України, викладених у постановах від 12.04.2018 року у справі №904/11317/16, від 17.04.2018 року у справі №916/1626/16, від 06.04.2021 року у справі №922/2056/20 у зв`язку з чим прийняте у цій справі судове рішення від 04.05.2026 року не може вважатися законним та обґрунтованим у розумінні статті 236 ГПК України, а відтак підлягає скасуванню.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк протягом якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі з відповідним мотивуванням їх подання. При цьому, судом роз`яснено про можливість надання та звернення до суду засобами електронного зв`язку і порядок такого звернення. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/18/26.
Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. 
Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена учасникам справи через підсистему Електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 15.05.2026 року (вважається врученою 16.06.2026 року).
Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження у даній справі і її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.
За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.
25.05.2026 року матеріали справи №917/18/26 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Від позивача 27.05.2026 року надійшов відзив (вх.№5886), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Позивач вказує, що судом першої інстанції беззаперечно встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором поставки щодо своєчасної оплати поставленого товару. Цей факт не спростовується і самим відповідачем, який в апеляційній скарзі фактично намагається заперечити саме право позивача на стягнення заборгованості, що суперечить принципу свободи договору та нормам цивільного законодавства. Відповідач, заперечуючи наявність договірних відносин та реальність здійснених господарських операцій з поставки товару, згідно наявних у матеріалах справи видаткових накладних, не надав належних та допустимих доказів на спростування обставин викладених позивачем та вказаних в оскаржуваному рішенні.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Караван 2020» (позивач у справі) та Акціонерним товариством «Полтаваобленерго» (відповідач у справі) на виконання розпорядження начальника обласної військової адміністрації №682 від 29.10.2024 року, відповідно до якого була невідкладна необхідність встановлення систем інженерного захисту на підстанціях Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», на підставі надісланої відповідачем пропозиції між сторонами було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу (поставки) товарів.
На виконання укладених між сторонами домовленостей, позивач поставив відповідачу товари та надав транспортні послуги з поставки останніх на загальну суму 2094624,02 грн. 
Позивачем пред`являлись відповідачу рахунки на оплату товару №220 від 24.02.2025 року, №221 від 24.02.2025 року та №235 від 24.02.2025 року. Означена обставина відповідачем не спростовується.
Поставка позивачем та прийняття відповідачем означених товарів та послуг, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями:
- видаткових накладних №287 від 07.03.2025 року на суму 10465,30 грн в т.ч. ПДВ 1744,22 грн; №288 від 07.03.2025 року на суму 10465,30 грн в т.ч. ПДВ 1744,22 грн; №302 від 07.03.2025 року на суму 12600,36 грн в т.ч. ПДВ 2100,06 грн. Означені видаткові накладні підписані представниками сторін, зокрема, повноважним представником відповідача, економістом 1 категорії Ореховським Валерієм Григоровичем, який відповідно до виданої відповідачем довіреності №271 від 07.03.2025 року був уповноважений на отримання від позивача товарно-матеріальних цінностей; 
- товарно-транспортних накладних №69 від 15.01.2025, №69/2 від 15.01.2025, №171/3 від 23.01.2025, №171/2 від 23.01.2025, №171 від 23.01.2025, №172/2 від 23.01.2025, №172 від 23.01.2025, №173 від 23.01.2025, №173/2 від 23.01.2025. Означені товарно-транспортні накладні підписані повноважними представниками сторін, підписи скріплені печатками сторін.
Позивач зареєстрував податкові накладні в єдиному електронному реєстрі (копії ПН та квитанцій про їх реєстрацію в ЄРПН наявні у матеріалах справи).
Між сторонами було складено двосторонній акт звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025 року, в якому зафіксовано, що у період з 06.01.2025 року по 25.03.2025 року позивачем надано відповідачу послуги з перевезення товару та поставлено останньому товару на загальну суму 4284078,59 грн. Відповідачем сплачено 2189454,57 грн, сальдо станом на 10.04.2025 року складає 2094624,02 грн (в тому числі заборгованість яка є предметом спору у даній справі). Цей акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін.
Оскільки відповідач не у повному обсязі оплатив отримані від позивача товари останній направив на адресу відповідача претензію №01/05-1 від 02.05.2025 року з вимогою у місячний термін з дати отримання претензії сплатити на рахунок позивача заборгованість за отримані товари у розмірі 2094624,02 грн. Докази направлення претензії наявні у матеріалах справи.
Як вказує позивач, відповідач на претензію не відреагував, заборгованість не сплатив, що у сукупності стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.
Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. 
При цьому відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 
Положеннями ст. 627, ст. 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України в редакції чинній на момент виникнення між сторонами правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як визначено ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Враховуючи, що зазначені в описовій частині даного рішення видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять визначення товару, його кількість, категорію, ціну, підписані як представником позивача, так і відповідача (видаткові накладні скріплені печаткою позивача, товарно-транспортні накладні скріплені печатками сторін), між сторонами мав місце факт укладання правочину - договору поставки у спрощений спосіб. 
Отже, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України. 
Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України).
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 599 ЦК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання щодо здійснення ним поставки товару. 
Позивач звертався до відповідача з претензією № 01/05-1 від 02.05.2025 року з вимогою у місячний термін з дати її отримання сплатити на рахунок позивача заборгованість у розмірі 2094624,02 грн. Отримання означеної претензії відповідачем не спростовується.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем передано, а відповідачем отримано товар відповідно до видаткових накладних, наявних в матеріалах справи, часткову оплату вартості отриманого товару відповідачем та приписи ст. 692 Цивільного кодексу України - строк оплати товару є таким, що настав. Відповідачем не надано доказів і не доведено належним чином обставини оплати вартості отриманого товару від позивача у повному обсязі. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 25165,00 грн заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими, доведеними, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують наявність зобов`язання у відповідача, слід вказати наступне.
У відповідності до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Із вказаними положеннями Закону кореспондуються приписи п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, відповідно до яких встановлено такі ж вимоги до первинних документів. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 року у справі №814/309/17).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.09.2019 року у справі №910/14371/18, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 року у справі №21-4985а15.
В матеріалах справи наявні копії видаткових накладних №287 від 07.03.2025 року на суму 10465,30 грн в т.ч. ПДВ 1744,22 грн; №288 від 07.03.2025 року на суму 10465,30 грн в т.ч. ПДВ 1744,22 грн; №302 від 07.03.2025 року на суму 12600,36 грн в т.ч. ПДВ 2100,06 грн та товарно-транспортних накладних №69 від 15.01.2025, №69/2 від 15.01.2025, №171/3 від 23.01.2025, №171/2 від 23.01.2025, №171 від 23.01.2025, №172/2 від 23.01.2025, №172 від 23.01.2025, №173 від 23.01.2025, №173/2 від 23.01.2025. 
Зазначені видаткові накладні підписані представниками сторін, зокрема, повноважним представником відповідача, економістом 1 категорії Ореховським Валерієм Григоровичем, який відповідно до виданої відповідачем довіреності №271 від 07.03.2025 року та скріпленою печаткою відповідача, був уповноважений на отримання від позивача товарно-матеріальних цінностей (копія наявна у матеріалах справи), а товарно-транспортні накладні підписані повноважними представниками сторін, підписи скріплені печатками сторін.
Таким чином, вказані первинні документи у сукупності є самостійними та достатніми доказами на підтвердження факту отримання відповідачем товару від позивача.
Відповідачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів протиправність використання його печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, тому суд вважає не спростованим відповідачем факт поставки товару на суму 25165,00 грн.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.10.2019 року у справі №917/282/18.
Стосовно двостороннього акту звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025 року суд зазначає наступне.
21.12.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №916/499/20 досліджував питання щодо використання акту звірки взаєморозрахунків, як доказу господарської операції. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 року у справі №905/1198/17; від 24.10.2018 року у справі №905/3062/17; від 05.03.2019 року у справі №910/1389/18 та від 04.12.2019 року у справі №916/1727/17.
Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, спрямовані на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатися формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Таким чином, із наведеного, зважаючи, що акт звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025 року підписано уповноваженою особою боржника (відповідача) - головним бухгалтером відповідача Рудніцькою Н.В. та скріплення його печаткою відповідача, враховуючи, що вказаний акт містить посилання на видаткові накладні, які, як встановлено судом, є самостійними та достатніми доказами здійснення господарської операції - поставки товару, суд дійшов висновку, що акт звірки від 10.04.2025 року, як юридичний документ, свідчить про визнання відповідачем боргу.
Відповідно, наданий позивачем акт звіряння взаєморозрахунків підтверджено доводами позивача із посиланням на видаткові накладні та часткових сплат борг. При цьому відповідач не надав заперечень проти достовірності даних, вказаних в акті звіряння і не заперечив сплату коштів.
Верховний суд у своїй постанові від 14.01.2026 року у справі № 922/4558/24 зазначив, що факт поставки товару може бути підтверджений не лише первинними бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, які переконливо свідчать про здійснення господарської операції. Для встановлення факту передачі товару суд має оцінювати всі надані сторонами докази в їх сукупності, включаючи видаткові накладні, договори, листування між сторонами та інші матеріали, що підтверджують реальність господарських відносин.
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування наявності між сторонами договірних відносин та реальність здійснених позивачем господарських операцій з поставки товару, згідно наявних у матеріалах справи видаткових накладних. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що у видаткових накладних наданих позивачем на підтвердження поставки товару, назва товару зазначена – «пісок жовтий», одиниця виміру «м. куб», в товарно-транспортних накладних – назва товару – «пісок жовтий», одиниця виміру – «м. куб», кількість місць « 20,000», при цьому результати зважування на ваговій не зазначені, що позбавляє можливості перевірити дійсну фактичну кількість товару (результати зважування) та її відповідність в первинних бухгалтерських документах нормативно встановлених законодавством вагових параметрів.
Так, навантаження піском на кожен автомобіль, а саме причіп/напівпричіп у об`єкті навантаження: Полтавська область, с. Яцинова Слобідка, кар`єр «Яциново - Слобідський кар`єр піску», здійснюється із залученням сертифікованого екскаватору Марки JCB JS220, 2013 року виписку (копія свідоцтва про реєстрацію машини наявна в матеріалах справи), який призначений для точного вимірювання фактичної кількості піску, який необхідно поставити замовнику. Після навантаження необхідної кількості товару вищезазначеним екскаватором, автомобіль здійснює відповідне перевезення на зазначеним замовником об`єкт. 
У той час, видаткові накладні, акт звірки взаєморозрахунків підписані відповідачем та скріплені печаткою товариства без заперечень та зауважень. Відповідно на момент отримання товару, у відповідача не виникало жодних зауважень відносно фактичної кількості товару та її відповідність в первинних бухгалтерських документах нормативно встановлених законодавством вагових параметрів. 
Щодо доводів відповідача стосовно перевірки шляхом арифметичних розрахунків маси брутто, маси без навантаження, маси піску, що зазначені в товарно-транспортних накладних, то такі доводи не спростовуються факту поставки, а також з огляду на доведення з боку позивача обставини прийняття товару відповідачем без зауважень, останній є таким, що втратив право на посилання на такий недолік. 
Відповідно до положень статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Слід наголосити, що 17.10.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову – «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію цього нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем докази з більшою вірогідністю підтверджують факт укладення договору поставки у спрощений спосіб, виконання його з боку постачальника, так і факт прийняття відповідачем виконаного позивачем обов`язку, аніж доводи, представлені відповідачем на спростовування вказаних обставин.
З огляду на викладене, доводи відповідача, викладені ним у апеляційній скарзі не можуть бути підставою для нездійснення розрахунків.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у відповідності до доктрини вірогідності доказів у підтвердження своєї позицію у справі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин, у зв`язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 04.05.2026 року у справі №917/18/26, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, ст. 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 04.05.2026 року у справі №917/18/26 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук