Справа № 467/155/22
Провадження № 1-кп/467/103/26

УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді     ОСОБА_1 , 
за участю: 
секретаря судових засідань    ОСОБА_2 
прокурорів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
обвинуваченого     ОСОБА_5 ,
захисників      ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання захисника про заміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у кримінальному провадженні №12021152130000146 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.10.2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Южноукраїнську Миколаївської області, громадянина України, фізичної особи-підприємця, який має фахову передвищу освіту, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимий 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України 

в с т а н о в и в :

В провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, альтернативний запобіжний захід у вигляді застави просив не визначати.
Вказане клопотання мотивував тим, що 13.08.2026 року закінчується строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що був продовжений Арбузинським районним судом Миколаївської області. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 КПК України, встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, що ОСОБА_5 , перебуваючи на волі може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, який на даний час не зменшився і продовжує існувати. Обставинами, що підтверджують наявність зазначеного ризику прокурор зазначив те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя і здоров`я особи, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років, після вчинення злочину місце події відразу покинув. Тяжкість можливого покарання у разі доведення винуватості у передбаченому законом порядку є тим фактором, що дає підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання може змінити своє місце проживання, відбути на неконтрольовану (окуповану) територію України, виїхати за межі території України, внаслідок чого подальше притягнення його до відповідальності буде не можливим. Запобігти настанню вказаного ризику неможливо застосуванням більш м`яких запобіжних заходів. 
Захисник ОСОБА_6 звернулася з клопотанням та просила про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6  на більш м`який у вигляді домашнього арешту із забороною йому залишати житло в АДРЕСА_1 у період часу, визначений судом та звільнити його з-під варти в залі суду. Обґрунтовуючи клопотання вказувала, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 29.01.2026 року вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2025 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, тією ж ухвалою суд апеляційної інстанції продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів за існування ризику переховування від суду через тяжкість злочину. Також апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції порушено конституційне право ОСОБА_5 на захист, що полягало у неповідомленні обвинуваченого про закінчення досудового розслідування, не наданні матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, неврученні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. В подальшому, з 30.03.2026 року кримінальне провадження перебувало на розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області у складі судді ОСОБА_9 , однак з того часу жодного судового засідання по суті не відбулося, оскільки вони неодноразово відкладалися з різних причин. Зазначені обставини зумовлюють надмірну тривалість кримінального провадження, у той час як ОСОБА_5 перебуває під вартою вже 4 роки 10 місяців. Посилаючись на практику ЄСПЛ захисник вказувала про порушення вимог ст. 5 ЄКПЛ щодо обвинуваченого. Захисник зазначила, що сама лише тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для подальшого утримання обвинуваченого під вартою, тоді як дані про його особу, міцність його соціальних зв`язків вказують на можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу. Моральну та матеріальну шкоду потерпілим обвинувачений відшкодував, про що свідчать відповідна квитанція та розписка. Свідки та експерти у справі уже допитувались та вплив на них на даному етапі є неможливим та позбавленим процесуального сенсу. Тривале тримання обвинуваченого під вартою перетворилось на катування та фактичне відбування покарання, яке ще не призначене, в умовах СІЗО. 
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 своє клопотання про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб підтримав, просив його задовольнити. Проти задоволення клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту просив відмовити з тих підстав, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, наявність якого встановлена судом під час попереднього продовження строку запобіжного заходу, не зменшився та існує на цей час.Додаткових аргументів, крім зазначених у його клопотанні не навів. Щодо неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів посилався на наявність ризику, що обвинувачений може ухилитися від суду.
Прокурор ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора ОСОБА_3 .

Захисник ОСОБА_6 підтримала своє клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту, просила його задовольнити. Проти задоволення клопотання прокурора про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала, з огляду на тривале утримання обвинуваченого під вартою за єдиного ризику, обґрунтованого прокурором виключно тяжкістю можливого покарання. Зазначила, що обвинувачений не був затриманий в порядку ст. 208 КПК України, та сам, добровільно з`явився до органів досудового розслідування після події, що свідчить про відсутність у нього наміру переховуватись від суду.
Захисник ОСОБА_7 підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту, просив його задовольнити. Проти задоволення клопотання прокурора про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував. У разі задоволення клопотання прокурора просив врахувати практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах, зокрема, у справі ОСОБА_10 , та визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.
Захисник ОСОБА_8 підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту, просив його задовольнити. Проти задоволення клопотання прокурора про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував. Просив звернути увагу на тривалість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що є неприпустимим. Зазначив, що не погоджується з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України. У разі задоволення клопотання прокурора просив визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію своїх захисників, зазначив про свою готовність нести відповідальність за вчинене у межах своєї вини і у відповідності до вимог діючого законодавства та відсутність наміру переховуватись від суду.
Потерпілі та їх представник у підготовче судове засідання не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від 13.05.2026 року про розгляд справи без їх участі, мотивована тривалим розглядом справи та моральним виснаженням потерпілих. Телефонограмою від 11.08.2026 року представник потерпілих ОСОБА_13 повідомив про неможливість прибуття в підготовче судове засідання у зв`язку із перебуванням у відпустці, просив підготовче судове засідання провести без участі його та потерпілих.
Заслухавши клопотання прокурора та захисника, думку учасників судового провадження, суд зробив наступний висновок.
Згідно вимог ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. 
Згідно вимог ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Стаття 177 КПК України, встановлює, що наряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання, зокрема, спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків чи потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити перелічені дії. 
Разом з цим, ст.178 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігати ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.
Згідно п.4 ч.2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
У даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18.10.2021 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, дію якого неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16.06.2026 року до 13.08.2026 року. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 29.01.2026 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено частково. Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2025 року, відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Надаючи оцінку наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, суд враховує, що судом здійснюється новий судовий розгляд кримінального провадження після скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції, у справі призначене підготовче судове засідання, докази не досліджені.
Обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися, або якими може спростовуватися обвинувачення, яким за результатом судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, ухвалюючи остаточне рішення у кримінальному провадженні. З огляду на зазначене, суд на даній стадії судового провадження не може робити висновок щодо обґрунтованості обвинувачення шляхом надання оцінки доказам у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, що здатні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується.
Враховуючи наведене, на обґрунтованість обвинувачення для вирішення питань на даній стадії кримінального провадження, вказує те, що в результаті проведеного досудового розслідування ОСОБА_5 було повідомлено про підозру, а згодом висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, норми Кримінального процесуального законодавства України не вимагають доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Вирішуючи питання щодо продовження дії запобіжного заходу Арбузинський районний суд Миколаївської області у своїй ухвалі від 16.06.2026 року встановив наявність ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що існує ризик переховування ОСОБА_5 від суду.
У своєму клопотанні необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор обґрунтовує тим, що зазначений ризик не зменшився і продовжує існувати. Про наявність інших ризиків прокурор у своєму клопотанні не зазначав. 
Щодо ризику можливої спроби переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності, слід зауважити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.1996 року у справі «Лоізіду проти Туреччини» («Loizidou v Turkey») (заява № 15318/89, пункти 43, 53), у тому числі йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною та судом було прямо зазначено, що норми Конвенції не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.
Отже, суд враховує фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про ведення воєнного стану в Україні» на території нашої держави введений воєнний стан, який триває по цей час.
Введення в країні воєнного стану було обумовлено збройною агресією російської федерації проти України, розпочатої 20.02.2014 року, внаслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, а сама збройна агресія починаючи з 24.02.2022 року набула повномасштабного характеру (пункт 5.1 Рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р(ІІ)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20). За такого, на переконання суду положення Кримінального процесуального кодексу України не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ в України та загального контексту проблеми, викликаної безпрецедентною збройною агресією.
Відтак, до обставин ризику втечі слід віднести обставини військової агресії проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях.
Окрім іншого, суворість передбаченого покарання також є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. 
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» («Ilijkov v Bulgaria») (заява №33977/96) зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.06.2019 року у справі №166/313/17, від 13.08.2020 року у справі №674/1202/19, від 27.02.2019 року у справі №0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.
ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років. Тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченому в разі доведення його винуватості у вчиненні зазначеного злочину, не зважаючи на можливість зарахування попереднього ув`язнення та обмеження щодо посилення покарання, передбачені ч. 2 ст. 416 КПК України, залишається суттєвою, та її можна законно розглядати як таку, що може спонукати до втечі. 
Наведені обставини у сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_5 з достатньою вірогідністю може переховуватись від суду.
Оцінюючи можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, суд зробив висновок, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за існування ймовірності втечі від правосуддя буде недостатнім для обвинуваченого, у тому числі й з огляду на визначене законом обмеження строку застосування цього запобіжного заходу (не більше 6 місяців), адже в умовах воєнного стану суд не може з достатньою вірогідністю прогнозувати тривалість розгляду кримінального провадження. 
Для застосування запобіжного заходу у вигляді особистої поруки відсутні передумови, оскільки жодна особа не висловила бажання поручитись за обвинуваченого, особисте зобов`язання є занадто м`яким і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого. 
Та обставина, що обвинувачений має постійне місце проживання, родину, висновків суду не спростовує, оскілки наявність родини в даному випадку не є беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. 
Обвинувачений має хронічне захворювання у зв`язку з чим проходив обстеження та лікування, проте відомостей про неможливість утримання обвинуваченого в установі попереднього ув`язнення за станом здоров`я матеріали справи не містять. 
За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту, відповідно, слід відмовити.
Водночас, суд враховує, що згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
При цьому, виходячи з аналізу правових норм кримінального процесуального законодавства, виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом (пп. «а» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі «Волосюк проти України» («SergeyVolosyuk v. Ukraine», рішення від 12.03.2009) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» (Letellie v France, рішення від 26.06.1991), попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку» (п. 51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, суд враховує, що у даному кримінальному провадженні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обрано ОСОБА_5 18.10.2021 року, загальний термін його тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні становить 4 роки та майже 10 місяців. 
Запобіжний захід обирався обвинуваченому без можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
Положеннями п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.
Таким чином, визначення розміру застави у цьому випадку є правом суду з огляду на встановлені обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України. 
У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі «Вренчев проти Сербії» п. 76).
Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі «S.B.C. v the UK» п. 23-24).
Вирішуючи питання щодо можливості визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави суд враховує наявні відомості щодо обвинуваченого, який є громадянином України, має зареєстроване місце проживання у с-щі Костянтинівка Вознесенського району Миколаївської області, де скарг на нього не надходило. Інформація про наявність у нього громадянства іншої держави відсутня, раніше не судимий. Обвинувачений не перебуває у зареєстрованому шлюбі, розлучений, має на утриманні малолітню дитину, визнає своє батьківство щодо іншої малолітньої дитини, матір обвинуваченого має онкологічне захворювання, батько помер. Інформація про майновий стан, вид і розмір доходів обвинуваченого відсутня, зареєстрований як фізична особа підприємець. Інформація про порушення умов утримання в установі попереднього ув`язнення, відомості про застосування запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження, інформація про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення відсутня.
Враховуючи значну тривалість безальтернативного утримання під вартою обвинуваченого, положення ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями у питанні стосовно застави, дані про особистість ОСОБА_5 та його соціальні зв`язки, та те, що з плином часу підстави, які виправдовували тримання під вартою на початкових етапах розслідування стають менш вагомими, суд вважає за можливе у цьому випадку визначити ОСОБА_5 альтернативний запобіжний захід у виді застави. 
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України). 
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Відомостей, що застава у межах, визначених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України не здатна забезпечити виконання ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків суду не надано. Моральну шкоду, заявлену до відшкодування потерпілими у цивільному позові обвинувачений сплатив у добровільному порядку. Зважаючи, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, суд вважає за необхідне визначити ОСОБА_5 заставу у максимальному розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, так як перспектива втрати застави у меншому розмірі не буде достатнім стримуючим заходом для обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, і саме такий розмір застави, з урахуванням наявного ризику і особи обвинуваченого, може достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, забезпечити його належну процесуальну поведінку у кримінальному провадженні. Водночас, на переконання суду такий розмір не є завідомо непомірним для обвинуваченого, який за його власним свідченням до затримання здійснював підприємницьку діяльність і розраховує на матеріальну підтримку близьких осіб, свій матеріальний стан оцінює як задовільний.
На підставі викладеного, суд зробив висновок про задоволення клопотання прокурора, продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
Керуючись ст.ст. 3, 176, 177, 178, 182, 183, 314, 331, 369-372, 376, 395 КПК України, суд 

у х в а л и в:

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоювідносно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.
Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 11.10.2026 року включно.
Одночасно визначити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 998400 (дев`ятсот дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень 00 копійок, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в даній ухвалі протягом строку її дії.
На підставі ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки: 
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, а саме з с-ща Костянтинівка Вознесенського району Миколаївської області, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
- утриматись від спілкування з потерпілими та свідками у цьому кримінальному провадженні;
- носити електронний засіб контролю.
У разі внесення застави термін дії обов`язків, покладених судом, визначити до 11.10.2026 року включно.
З моменту внесення застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який відносно обвинуваченого ОСОБА_5 відмовити.
Строк дії ухвали до 11.10.2026 року включно
Копію ухвали негайно вручити обвинуваченому, захисникам, прокурору та направити начальнику ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» для відома та виконання.
Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст ухвали проголошено 17.08.2026 року о 15-45 годині.

Суддя ОСОБА_1