КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 759/22360/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/12261/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Горбенко Н.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 квітня 2026 року по справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Діловий Центр» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ТОВ «Компанія Діловий Центр» звернулось до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у якому просило суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія Діловий Центр» заборгованість в сумі 4263,50 грн., витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 3028 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на те, що ПрАТ «АТЕК» є власником гуртожитку по АДРЕСА_1 . У період з 07.04.2003 по 01.05.2024 позивач на підставі укладеного із власником гуртожитку договору № 207 надавав послуги по виконанню робіт по обслуговуванню об`єкта нерухомості.
18.11.1988 ПрАТ «АТЕК» було видано ордер на право зайняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання № 8 ОСОБА_2 на право отримання кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 для тимчасового проживання сім`ї, що складалася з дружини наймача ОСОБА_1 та сина наймача ОСОБА_3 . Відповідач разом з сім`єю у вказаній кімнаті проживали з моменту отримання ордеру та продовжують проживати.
До 30.04.2024 обслуговування гуртожитку здійснювалось позивачем, 01.05.2024 позивач припинив надання послуг мешканцям гуртожитку, у зв`язку зі зміною власника нерухомого майна та управителя гуртожитку.
Разом з цим, укладення окремих договорів найму відповідач не здійснював, проте належну оплату комунальних послуг здійснював до червня 2021 року.
Однак, із червня 2021 року відповідачі припинили виконувати свої зобов`язання із оплати отриманих послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складає 4 263,50 грн., з яких: 3 441,51 грн. - заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги; 952,27 грн. - інфляційні збитки; 248,06 грн. - 3 % річних.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19.11.2025 позов задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 користь ТОВ «Компанія Діловий Центр» заборгованість у загальному розмірі 4 263 грн. 50 коп., з яких: заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 3 441 грн. 51 коп; інфляційні збитки у розмірі 647 грн. 88 коп. та три відсотки річних у розмірі 174 грн. 11 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Компанія Діловий Центр» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1514 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 750 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія Діловий Центр» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1514 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 750 грн.
В апеляційній скарзі, відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що апелянтом не оплачувалася надані позивачем послуги не через ухилення, а через очевидну незаконність, невідповідність тарифам та фактичне ненадання цієї послуги. Висновок суду про ненадання доказів оплати заборгованості вважає юридично нікчемним, оскільки апелянт не визнає борг повністю, оскільки він був нарахований незаконно.
При цьому вказує, що за гуртожитком АДРЕСА_1 межі прибудинкової території не визначались, прибудинкова територія відсутня, а тому, на переконання апелянта, нарахування за прибирання віртуальної території, межі якої не встановлені, є протиправним збагаченням позивача.
Також, посилається на те, що позивач протиправно у 2021 році нарахував плату за прочистку вентиляційних каналів у розмірі 74 грн. на 1 особу, оскільки плата мала нараховуватись на м2, водночас дана послуга входила в тариф та сплачувалася упродовж десятиліть.
Зазначає, що у період з 01.01.2023 по 23.12.2023 власником будівлі було ПАТ «АТЕК», а апелянт у цей період не був співвласником будівлі, тому не міг бути покладений обов`язок з оплати утримання прибудинкової території на мешканців, які користувалися приміщеннями.
Безпідставним вважає також стягнення із відповідачів на користь позивача правової допомоги.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
01.07.2026 до Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 
06.07.2026 від позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
09.07.2026 до Київського апеляційного суду надійшли пояснення ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПрАТ «АТЕК» (до зміни назви - ЗАТ «АТЕК») до 11.12.2023 було власником гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 .
07.04.2003 між ПрАТ «АТЕК» (до зміни назви - ЗАТ «АТЕК») та ТОВ «Компанія Діловий Центр» укладено договір № 207 про виконання робіт по обслуговуванню об`єктів АТЕК, за умовами якого власник доручив, а виконавець взяв на себе обов`язки по обслуговуванню та утриманню будівель, що перебувають на балансі власника, у тому числі гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з умовами договору, ТОВ «Компанія Діловий Центр» набуло обсяг прав та обов`язків щодо укладання договорів з підприємствами - постачальниками комунальних послуг, утримання будівлі, технічних споряджень, комунікацій в належному стані, укладення договорів оренди приміщень з підприємствами та фізичними особами з метою отримання прибутку.
На виконання зобов`язань позивачем було укладено перелік договорів з постачальниками комунальних послуг, а саме:
24.04.2002 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та ВАТ « АК «Водоканал» було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення;
23.05.2002 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та РВЕ Південне було укладено договір на користування електричною енергією № 3211980;
20.02.2006 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та ТОВ «Компанія Діловий Центр» було укладено додаткову угоду до договору від 23.05.2002 № 3211980 про постачання електроенергії.
02.01.2009 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та КП ГІОЦ було укладено договір про надання послуг № 184;
06.03.2017 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та ТОВ «Еккаунт Сервіс» було укладено договір про надання послуг у сфері інформатизації;
04.01.2018 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та КП «Профдезінфекція» виконавчого органу Київради було укладено договір №08-2236;
01.07.2018 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та ТОВ «Укр-еко-сервіс» було укладено договір №58 щодо вивезення твердих побутових відходів.
18.09.2018 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та КП виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» було укладено договір №1710071 на постачання теплової енергії у гарячій воді.
01.05.2019 ТОВ «Компанія Діловий Центр» та ДП «КиївГазЕнерджи» було укладено додаткову угоду №1.
21.05.2021 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та ТОВ «Димовентсервіс» було укладено договір № 210521-1 про надання послуг з чистки вентиляційних каналів.
01.11.2021 між ТОВ «Компанія Діловий Центр» та КП виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» було укладено договір №08030023 про співпрацю під час надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води і розмежування відповідальності сторін.
01.01.2022 між ТОВ «ГЕРЦ» та ТОВ «Компанія Діловий Центр» було укладено договір № 220101-256.
З огляду на таке, судом першої інстанції було встановлено, що ТОВ «Компанія Діловий Центр» належним чином забезпечувало надання комунальних послуг мешканцям гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , і виконувало свій обсяг зобов`язань у повному обсязі.
Відповідно до листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.03.2023 № 107-1663 до визначення управителем гуртожитку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» з метою недопущення припинення постачання до гуртожитку житлово-комунальних послуг, надавачем таких послуг до 30.04.2024 визначено позивача ТОВ «Компанія Діловий Центр».
З 01.05.2024 ТОВ «Компанія Діловий Центр» припинено надання послуг мешканцям гуртожитку - будинку АДРЕСА_1 .
При цьому судом встановлено, що 18.11.1988 ПрАТ «АТЕК» (до реорганізації ЗАТ «АТЕК», яке є правонаступником Заводу «Червоний екскаватор») було видано ордер на право зайняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання № 8 ОСОБА_2 на право отримання кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку для тимчасового проживання сім`ї, що складалася з дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 .
Відповідачі проживають з моменту отримання ордеру у гуртожитку, зареєстровані у гуртожитку, де продовжують проживати по теперішній час, укладення окремих договорів найму відповідачі не здійснювали.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано належних та достовірних доказів того, що за спірний період послуги з утримання будинку та прибудинкової території надавалися іншим виконавцем, а не позивачем, й такі послуги відповідачами були оплачені.
Встановивши, що зобов`язання не виконуються з вини відповідачів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування, а тому вимоги слід задовольнити.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ст. 130 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Судом першої інстанції було встановлено, що витягу відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПрАТ «АТЕК» (до зміни назви - ЗАТ «АТЕК») до 11.12.2023 було власником гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 .
Водночас, судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі зареєстровані та проживають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
07.04.2003 між ЗАТ «АТЕК» та ТОВ «Компанія Діловий центр» укладено договір №207 про виконання робіт по обслуговуванню об`єктів АТЕК за умовами якого власник доручив, а виконавець взяв на себе обов`язки по обслуговуванню та утриманню будівель, що перебувають на балансі власника, у тому числі по АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 131 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства. Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими об`єднаннями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.
У цій справі, як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, порядок надання житлової площі у гуртожитку, проживання, сплата наданих послуг мешканцями гуртожитку регламентується Положенням про гуртожиток Закритого акціонерного товариства «АТЕК» по вул. Чистяківський, 4, у м. Києві, укладеного на підставі Примірного положення про гуртожитки затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, погодженого Директором ЗАТ «АТЕК», затвердженого генеральним директором ТОВ «КДЦ» 02.09.2005 (далі - Положення).
Відповідного до пунктів 25, 26 Положення, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Плата за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальне послуги вноситься не пізніше десятого числа наступного за оплачуваним місяця.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків ї правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать:
1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;
2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
У цій справі, 07.04.2003 між ЗАТ «АТЕК» та ТОВ «Компанія Діловий центр» було укладено договір № 207 про виконання робіт по обслуговуванню об`єктів АТЕК, за умовами якого власник доручив, а виконавець взяв на себе обов`язки по обслуговуванню та утриманню будівель, що перебувають на балансі власника, у тому числі по вул. Чистяківській, 4, м. Київ.
Також, п. 15 Положення встановлено, що експлуатація гуртожитку здійснюється ТОВ «Компанія Діловий центр» відповідно до єдиних правил норм експлуатації та ремонту житлового фонду. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як мешканці гуртожитку, повинні були вносити оплату за спожиті комунальні послуги та, зокрема, нести витрати з утримання будинку та прибудинкової території.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянтом не оплачувалася надані позивачем послуги через очевидну незаконність, невідповідність тарифам та фактичне ненадання послуг, а також через не визначення меж прибудинкової території, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт ненадання позивачем послуг, а також докази на підтвердження оспорювання умов договору та встановлених тарифів.
Саме по собі невизнання наданих позивачем послуг, їх обсягу та вартості, не є підставою для звільнення відповідачів від оплати наданих послуг. Натомість факт надання послуг позивачем підтверджується наявними у справі матеріалами.
Водночас, відсутність належної технічної документації на прибудинкову територію не свідчить, що послуги з утримання будинку та прибудинкової території не надавались. Матеріалами справи підтверджується, що позивачем були укладені відповідні договори, задля забезпечення надання послуги з утримання будинку та прибудинкової території.
Не заслуговують посилання в апеляційній скарзі на те, що плата за прочистку вентиляційних каналів здійснювалась з розрахунку на особу, адже, як вбачається із наявних в матеріалах справи складових тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових території, нарахування послуги з обслуговування димових та вентиляційних каналів встановлено та здійснювалось на м2. 
Необґрунтованими є аргументи відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно присуджено стягнення з відповідачів на користь позивача правової допомоги, з огляду на те, що судом позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, а понесені витрати на професійну правничу допомогу були підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.
Так, судом першої інстанції було встановлено, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: договір № 04/12 про надання правничої допомоги від 04.12.2023, укладений між позивачем та АО «Юрінком»; акт приймання-передачі надання послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги від 16.09.2025, відповідно до якого адвокатом виконано роботи (надано послуги) на суму 1500,00 грн., а тому висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог у цій частині є правильними.
Щодо доводів апеляційної скарги про нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд зазначає наступне.
У цій справі, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.06.2021 по 31.08.2025, за виключенням періоду з 10.03.2022 по 30.12.2023.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України було запроваджено карантин та на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 530-ІХ від 17.03.2020), а також протягом 30 днів з дня його відміни, заборонено: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
Однак, позивач, заявляючи вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у позовній заяві посилався на положення ст. 625 ЦК України.
Приписи статті 625 ЦК України наголошують на тому, що нарахування процентів пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому нарахування 3 % річних та застосування індексу інфляції до боргу не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такі висновки узгоджуються із постановою Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 922/175/18, де зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено. Отже, положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природою.
Враховуючи викладене, а також те, що передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, і є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника, а відтак нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат до введення в дію постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022, відповідає вимогам чинного законодавства, тому правильним та законним є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 було встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, відсотків річних на заборгованість, утворену за несвоєчасну або неповну оплату житлово-комунальних послуг.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України № 1405 від 29.12.2023 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 та визначено, що з 30.12.2023 заборона на нарахування штрафних санкцій, інфляційних нарахувань, процентів річних, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг та стягнення заборгованості за житлово-комунальні стосується виключно територій, де ведуться бойові дії.
Як вірно було встановлено судом першої інстанції, місто Київ, у період, за який позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, не входило до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309, а тому судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги у цій частині.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Інші доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обґрунтованість позовних вимог у даній справі.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 квітня 2026 року по справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Діловий Центр» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова