Справа № 467/806/26
3/467/214/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2026 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , прокурора – Пахомова О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Арбузинка Миколаївської області, громадянки України, само зайнятої особи, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; відомості про притягнення до адміністративної відповідальності – відсутні, 
за ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ :

Обвинувачення, яке визнане судом доведеним 

ОСОБА_1 , займаючи посаду начальника відділу ведення військового обліку Південноукраїнської міської ради, у зв`язку із чим являючись на підставі п. «в» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом, на якого поширюється дія цього закону, маючи обов`язок подати декларацію особи, що припинила виконання функцій місцевого самоврядування, за 2025 рік у строк до 31 березня 2026 року включно, без поважних причин подала таку декларацію лише 09 квітня 2026 року, чим порушила вимоги абзацу другого частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».
Дії ОСОБА_1 , за таких обставин, уповноваженою на складання протоколу особою були кваліфіковані за ч.1 ст. 172-6 КУпАП, як несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. 

Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

В судовому засіданні ОСОБА_1 відображені у протоколі обставини інкримінованого їй правопорушення визнала повністю, розкаялась у вчиненому та пояснила, що не заперечує наявності у її діянні формального порушення вимог фінансового контролю, однак, просила застосувати до неї положення ст. 22 КУпАП та закрити провадження у справі. 
Зокрема, посилалась на те, що порушення нею строку подання декларації не було наслідком навмисного ухилення від виконання вимог антикорупційного законодавства чи то приховування будь – якої інформації чи бажання уникнути контролю з боку держави, так як не мала ніякої зацікавленості у приховуванні інформації про статки. 
Вказала, що фактично не перебувала у робочому середовищі, де здійснюється організаційний контроль за виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», у т.ч й шляхом інформування працівників про початок та завершення кампанії декларування.
З моменту звільнення із займаної посади і до кінця 2025 року вона не працювала і отримувала лише аліменти та допомогу по безробіттю.
З часу звільнення не мала контакту із відповідальними особами, які здійснюють організаційно – роз`яснювальну роботу щодо обов`язку подання декларації і нагадують про строки і порядок декларування.
Вона усвідомлює, що це не звільняє її від обов`язку самостійного виконання вимог законодавства, але просила суд врахувати ці обставини.
До цього, ОСОБА_1 додала копію декларацію за 2025 рік, на підтвердження її відкритості та добросовісності при виконанні вимог фінансового контролю, у т.ч. й того, що за цей період вона отримала виключно аліментні платежі та допомогу по безробіттю, тоді як не мала інших доходів, не придбала ніякого цінного майна, не здійснювала ніяких фінансових операцій, які б могли на вказувати на наявність якоїсь неправомірної вигоди.
Додала, що раніше подавала усі декларації своєчасно, що вказує на те, що протягом трудової діяльності вона сумлінно виконувала обов`язок щодо декларування, а один випадок несвоєчасного подання не характеризує її звичайну поведінку як суб`єкта декларування. 
Водночас, просила врахувати, що у період, коли мав бути виконаний обов`язок щодо подання декларації, у неї були суттєві проблеми із станом здоров`я, так як протягом січня – березня 2026 року неодноразово зверталась за медичною допомогою та перебувала на лікуванні, що вплинуло на її можливість своєчасно подати декларацію.
Вважає, що сукупність вказаних обставин свідчить про відсутність у неї умислу на приховування доходів та майна чи ухилення від виконання вимог законодавства про фінансовий контроль. 
Тоді як її попередня поведінка як суб`єкта декларування, відсутність будь – яких прихованих доходів чи майна, у т.ч. й стан здоров`я, що завадив своєчасно подати декларацію, свідчать про виключно формальний характер правопорушення та стало наслідком збігу життєвих обставин, а не свідомого порушення закону. 
Про усі указані обставини ОСОБА_1 надала відповідні докази. 
Прокурор в судовому засіданні, однак, із посиланням на матеріали справи вважав доведеним факт учинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, і просив притягнути її до адміністративної відповідальності за указаною нормою та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу. 
У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши матеріали справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ураховуючи положення ст.ст. 245, 251, 280 цього ж Кодексу, аналізував наступні питання. 

Чи було вчинено адміністративне правопорушення

Суд встановив, що розпорядженням Південноукраїнського міського голови з особового складу від 26 лютого 2025 року №50/04-04 ОСОБА_1 була призначена на посаду начальника відділу ведення військового обліку Південноукраїнської міської ради з 03 березня 2025 року. 
Розпорядженням Південноукраїнського міського голови від 27 травня 2025 року №136/04-04 ОСОБА_1 звільнена з указаної посади з 30 травня 2026 року.
При цьому, матеріали справи містять у собі підписану особисто ОСОБА_1 пам`ятку при звільненні із служби в органах місцевого самоврядування, у т.ч. й стосовно положень Закону України «Про запобігання корупції». 
Зокрема, із якої слідує, що ОСОБА_1 була ознайомлена із положеннями абз. другого частини другої статті 45 указаного закону.
Згідно довідки Південноукраїнської міської ради № 31/04-22 від 15 травня 2026 року, посада начальника відділу ведення військового обліку ПМР відносилась до п`ятої категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Тим самим, ОСОБА_1 була посадовою особою місцевого самоврядування, а склала відповідну присягу ще 12 липня 2021 року. 
А відповідно до п.п. «в» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» посадові особи місцевого самоврядування є суб`єктами, на яких поширюється дія указаного закону. 
Тоді як на підставі положень абзацу другого частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Отже, установлено, що ОСОБА_1 , у зв`язку із зайняттям посади начальника відділу ведення військового обліку ПВР у період з 26 лютого 2025 року по 30 травня 2025 року, була посадовою особою місцевого самоврядування, та звільнившись із указаної посади 30 травня 2025 року, відповідно до абз. 2 ч.2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» мала обов`язок подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, за 2025 рік у строк до 31 березня 2026 року включно. 
Однак, установлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 подала таку декларацію лише 09 квітня 2026 року.
Що, власне, нею й не заперечується. 
Суд відмічає, що установлений ст. 45 Закону обов`язок подання суб`єктами декларування декларацій є імперативним і не ставиться Законом в залежність від будь-яких обставин (в тому числі, технічної, фізичної можливості суб`єкта декларування його реалізувати, внаслідок бездіяльності самого суб`єкта декларування, незнання закону тощо).
А обов`язок належної підготовки суб`єкта декларування для своєчасного її подання покладається на самого суб`єкта декларування.
Тим самим, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 несвоєчасно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням таких функцій місцевого самоврядування, за 2025 рік. 
У свою чергу, відповідальність за ч.1 ст.172-6 КУпАП настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Тобто, для кваліфікації несвоєчасного подання декларації як адміністративного правопорушення необхідна наявність сукупності двох обставин, а саме: 1) сам факт несвоєчасного подання та 2) відсутність у суб`єкта декларування поважних причин порушення термінів подання декларації.
Бо у цьому випадку законодавець установлює відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларації як принципового (обов`язкового) елемента складу правопорушення. 
Аналізуючи питання наявності/відсутності у ОСОБА_1 поважних причин несвоєчасного подання декларації, суд враховує, що під поважними причинами розуміють виключно об`єктивну неможливість подати вчасно декларацію, зокрема, у зв`язку з хворобою і перебуванням на лікуванні або внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), у тому числі, технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення до декларації, перебуванням (триманням) під вартою, тощо.
Стосовно даної конкретної ситуації, то суд вважає, що дійсно об`єктивних і непереборних причин і обставин, які б істотно перешкодили ОСОБА_1 вчасно подати декларацію у строк до 31 березня 2026 року включно, у неї не було.
Принаймні, протилежного беззаперечно не доведено. 
Суд рахує, у т.ч. й з огляду на пояснення самої ОСОБА_2 , що вона просто забула у 2026 році вчасно подати декларацію за 2025 рік. 
Однак, дійсно, належить врахувати й обставини, що безумовно вплинули на таке, зокрема, вона звільнилась із займаної посади, маючи на утриманні двох дітей, що змусило її вирішувати питання свого працевлаштування, змінила місце реєстрації, тоді як в цей же час погіршився стан її здоров`я, що, власне, підтверджується наданими довідками. 
Крім цього, ОСОБА_1 дійсно не перебувала у робочому середовищі, що, на думку суду, значної мірою впливає на акцентуванні уваги необхідності декларування. 
Відповідно, причини, які зумовити несвоєчасне подання ОСОБА_1 декларації були суб`єктивними, а тому не можуть сприйматись і оцінюватись як поважні. 
Відповідно, суд встановив, що було вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП, а саме: несвоєчасне подання без поважних причин декларацій особи, уповноваженої на виконання місцевого самоврядування, після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням таких функцій. 

Чи винна ця особа у вчиненні адміністративного правопорушення 

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, підтверджується комплексом доказів, що зібрані і надані уповноваженою особою. 
Протокол за своїм змістом відповідає вимогам ч.1 ст. 256 КУпАП України, у тому числі й у частині викладу суті правопорушення і ознак його складу, а тому підстав для визнання його недопустимим доказом немає.
Відображені у ньому обставини, зокрема, щодо часу і способу вчинення правопорушення підтверджуються долученими доказами, які суд визнає допустимим і належними, а так само і достатніми для доведення кожного факту, що інкримінується. 
Підстав сумніватись у достовірності доказів у суду також немає. 
Зокрема, справа містить докази стосовно статусу особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, дати звільнення із служби (припинення діяльності, пов`язаної із виконанням функцій місцевого самоврядування), факту ознайомлення ОСОБА_1 із положеннями ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», у т.ч. й після звільнення, а так само і відсутності у неї поважних причин для несвоєчасного подання декларації. 
Звідси суд вказує, що ця справа повністю забезпечена доказами у їх розумінні згідно із ст. 251 КУпАП, які у своїй сукупності дають повне уявлення про дійсність у діянні ОСОБА_1 усіх ознак складу інкримінованого їй правопорушення. 
Тому у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення юридично значущих ознак, визначення правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння інкримінованому складу правопорушення, суд кваліфікує діяння ОСОБА_1 за ч.1 ст. 172-6 КУпАП. 

Чи підлягає порушник адміністративній відповідальності

Обставин, що виключають адміністративну відповідальність, передбачених ст.ст. 18-20 КУпАП, суд не встановив. 
Але проаналізувавши доводи ОСОБА_1 , що свідчать про малозначність учиненого нею правопорушення у контексті встановлених обставин справи, суд погоджується із можливістю застосування у цьому випадку положень ст. 22 КУпАП, яка передбачає, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Закон не визначає критеріїв малозначності правопорушення, але ВС у постанові від 06 листопада 2024 року у справі №367/6150/19 вказав, що специфіка визначення малозначності діяння полягає у встановленні обов`язкової сукупності таких трьох умов: 1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК характеризують певний склад кримінального правопорушення. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу кримінального правопорушення, не може визнаватися малозначним. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в кримінальному законі шляхом закріплення конкретного розміру шкоди, яка має бути завдана в разі вчинення відповідного кримінального правопорушення, то недосягнення цього рівня шкоди свідчить про відсутність у діях особи кримінальної протиправності, що унеможливлює звернення до ч. 2 ст. 11 КК; 
2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного кримінального правопорушення. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.
Положення про малозначність діяння може розцінюватися як законодавчо закріплений засіб подолання колізії між формальною (кримінальна протиправність) і матеріальною (суспільна небезпека) ознаками кримінального правопорушення. Вирішуючи питання про те, чи є діяння малозначним, необхідно враховувати не тільки фактично заподіяну шкоду, але й те, на що було спрямовано діяння і до яких втрат могло призвести.
Тож, окреслені ВС орієнтири щодо визначення малозначності правопорушення у сукупності з обставинами конкретно цієї справи, дозволяють суду виснувати, що учинене ОСОБА_1 правопорушення можливо вважати малозначним. 
По перше, у її діянні наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 712-6 КУпАП.
По друге, характер правопорушення у сукупності із даними про особу ОСОБА_1 і ступінь її вини, дозволяють говорити про те, що учинене нею діяння істотно знижує суспільну небезпеку правопорушення.
У цьому контексті суд враховує, що ОСОБА_1 фактично подала декларацію за 2025 рік, хоч і з порушенням встановленого законом терміну, який, однак, суд не може вважати значним, так як він становить лише дев`ять днів. 
При цьому, при аналізі змісту поданих ОСОБА_1 декларацій не вбачається факту набуття нею рухомого/нерухомого майна, цінних речей чи значних доходів/подарунків, у т.ч. й здійснення фінансових операцій.
За цей період ОСОБА_1 не займала посад, пов`язаних з виконанням функцій держави чи місцевого самоврядування, і взагалі не була працевлаштована, отримувала лише аліменти і допомогу по безробіттю, тобто, доходи, джерела яких є офіційними і законними. 
Тому достатньо очевидно, що будь - якого наміру приховати доходи і тим самим завдати шкоди інтересам держави чи суспільства у ОСОБА_1 не було. 
Водночас, відсутні будь – які дані, що вказують на порушення строків подання декларації з боку ОСОБА_1 раніше чи інші порушення нею вимог фінансового контролю, що дає підстави вважати її поведінку як суб`єкта декларування дійсно належною, адже остання є декларантом протягом тривалого періоду і за весь час перебування її у статусі суб`єкта декларування вона жодного разу не порушила вимог законодавства про корупцію. 
Все це у сукупності свідчить про відсутність наміру уникнути фінансового моніторингу доходів.
Отже, допущене ОСОБА_1 порушення строку подання декларації носило формальний характер і не спричинило ніяких наслідків, у тому числі й шкоди державним та /або суспільним інтересам, а тим більше правам фізичних чи то юридичних осіб. 
Суд бере до уваги також і те, що стаття 172-6 КУпАП встановлює відповідальність за порушення вимог фінансового контролю, які хоч і відносяться до порушень, пов`язаних з корупцією відповідно до Глави 13-А КУпАП, однак, не свідчать про корупцію у її загальноприйнятому розумінні.
А її санкція не є однією з найсуворіших серед передбачених у КУпАП.
У той час, яка законодавець не ввів заборону на застосування ст.22 КУпАП у справах, передбачених ст.172-6 КУпАП (див. примітку до ст. 22 КУпАП).
У контексті аналізу інформації про особу ОСОБА_1 , суд вважає її репутацію прийнятною, а поведінку – законослухняною, оскільки відсутні будь – які відомості, які свідчать про факти її недопустимих проявів у місці постійного проживання / роботи, а також і про факти притягнення її адміністративної відповідальності чи іншої відповідальності за правопорушення, що пов`язані із корупцією. 
Що дає суду підстави вважати, що застосування положень ст. 22 КУпАП у цьому випадку буде достатнім для здійснення на ОСОБА_1 вихованого пливу і запобіганню вчинення нею нових правопорушень.
По третє, суд встановив, що допущене ОСОБА_1 діяння не було суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди державним чи суспільним інтересам, чи правам і свободам громадян.
Зокрема, на це вказує невстановленість у неї наміру приховати доходи і майно. Водночас, суд не встановив обставин, що згідно ст. 35 КУпАП здатні обтяжити відповідальність за адміністративне правопорушення.
Тому, з мотивів, що викладені вище, оцінюючи у сукупності дії, ступінь вини, наслідки та ставлення ОСОБА_1 до допущеного порушення, її поведінку до та після вчинення правопорушення, відсутність суспільної шкоди від її діяння, з урахуванням даних про її особу, суд вважає можливим застосувати положення ст.22 КУпАП і звільнити її від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.
І на підставі ч.2 ст. 284 КУпАП закрити провадження у справі. 

Інші питання, що вирішуються судом при винесенні постанови 

Судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 , так як вона не піддається адміністративному стягненню. 
Заходи забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення не застосовувались. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 22, 245, 246, 280, 283,284 КУпАП, суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Звільнити  ОСОБА_1  від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, на підставі ст. 22 цього ж Кодексу у зв`язку із малозначністю учиненого правопорушення.
Оголосити  ОСОБА_1  усне зауваження.
На підставі ч.2 ст. 284 КУпАП – провадження у справі закрити. 
Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї. 
Строк пред`явлення постанови до виконання - три місяці з дня її винесення. 

Суддя Ірина Явіца