Справа № 204/3865/26
Провадження № 2/204/3329/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
Іменем України 
(повний текст) 

12 серпня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючої судді     Чудопалової С.В.
за участю секретаря судового засідання Янчук П.П.
представник позивача   Шахторіна А.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 (адреса місця проживання проживання: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє Шахторін Артем Сергійович (адреса місця знаходження: вул. Д. Яворницького, 65, каб. 203, м. Дніпро) до ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат ШахторінА.С., звернувся до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 117 600 доларів США та судових витрат.Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено три договори позики, за якими позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався повернути їх у визначені сторонами строки. 12.06.2023 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США строком на шість місяців з умовою щомісячної сплати 10-го числа 5% від суми позики, що становить 1 000 доларів США, та зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі до 20.12.2023.21.12.2023 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 000 доларів США строком до 01.02.2024 та зобов`язався повернути зазначену суму, а також додатково сплатити 14 600 доларів США.26.12.2024 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму у повному обсязі до 31.01.2025.На підтвердження факту укладення договорів позики, передачі грошових коштів, їх розміру, строків та умов повернення позивачем надано відповідні боргові розписки. Позивач вказує, що у визначені розписками строки відповідач отримані грошові кошти не повернув, проценти та плату за користування позикою не сплатив.Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виконання взятих на себе зобов`язань та повернення боргу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17.06.2026 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 20.07.2026.
03.06.2026 відповідачем ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, яким просив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Зазначив, що грошових коштів від ОСОБА_1 у розмірі 20 000 доларів США, 73 000 доларів США та 4 000 доларів США фактично не отримував, у зв`язку з чим оспорював договори позики за їх безгрошовістю. Відповідач зазначав, що дійсною правовою природою відносин між сторонами нібито були наміри щодо спільного фінансування господарської діяльності, пов`язаної з рослинництвом, а розписки були оформлені заздалегідь як форма гарантії майбутнього фінансування та мали набути чинності виключно після фактичного отримання грошових коштів. За твердженнями відповідача, таке фінансування не відбулося. Також ОСОБА_2 посилався на відсутність доказів фінансової спроможності ОСОБА_1 передати зазначені у розписках суми, вважаючи, що саме позивач повинен додатково довести рух готівкових коштів та джерела їх походження.Крім того, відповідач заперечував проти стягнення 14 600 доларів США за розпискою від 21.12.2023, посилаючись на надмірність та неринковий, на його думку, розмір такої плати.           
Представник позивача адвокат Шахторін А.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив стягнути з відповідача на користь позивача 117 600 доларів США та понесені витрати зі сплати судового збору.
Крім того, у судовому засіданні 12.08.2026 представником позивача надано суду для безпосереднього огляду оригінали боргових розписок від 12.06.2023, 21.12.2023 та 26.12.2024.Судом оригінали усіх трьох боргових розписок безпосередньо оглянуто та досліджено.
Відповідач в судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином,про що свідчить наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу в його електронний кабінет. В підготовчому судовому засіданні ОСОБА_2 зазначав про намір заявити клопотання про призначення експертизи щодо розписок. Разом з тим відповідне клопотання на момент проведення як підготовчого так і судових засідань останнім суду подано не було.
Судом враховано, що відповідач мав достатній час для подання доказів та заявлення клопотань, пов`язаних з доказуванням своїх заперечень проти позову.  Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши оригінали боргових розписок, письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, надавши оцінку доводам, викладеним у відзиві відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 12.06.2023 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США строком на шість місяців, з умовою щомісячної сплати 5% від суми позики, тобто 1 000 доларів США, та зобов`язався повернути суму позики до 20.12.2023, що підтверджується борговою розпискою (а.с.14), оригінал якої оглянуто судом.
21.12.2023 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01.02.2024, а також додатково сплатити 14 600 доларів США, що підтверджується відповідною борговою розпискою(а.с.15), оригінал якої також оглянуто судом.
26.12.2024 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму у повному обсязі до 31.01.2025, що підтверджується борговою розпискою(а.с.16), оригінал якої досліджено судом.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона - боржник зобов`язана вчинити на користь другої сторони - кредитора певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона - позикодавець передає у власність другій стороні - позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі у випадках, визначених законом. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Отже, з огляду на реальний характер договору позики розписка позичальника є письмовим доказом не лише існування відповідної домовленості та її умов, а й факту передання позичальнику зазначеної у ній грошової суми.
У постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц викладено висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи укладення договору, його умови та отримання боржником від кредитора відповідної грошової суми.
Аналогічний підхід щодо правової природи боргової розписки та необхідності встановлення судом дійсного змісту позикових правовідносин викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц та Верховним Судом у низці інших рішень у подібних правовідносинах.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів відповідача про безгрошовість усіх трьох договорів позики суд зазначає наступне.
За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді ним не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Разом з тим саме по собі заперечення відповідачем факту отримання грошових коштів не має заздалегідь встановленої доказової сили та не спростовує змісту письмових боргових документів.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.04.2026 у справі №368/1257/21, провадження №61-16707сво24, дійшла висновку, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, а з урахуванням реального характеру договору позики саме на позичальника покладається тягар доведення того, що зазначені у борговому документі кошти насправді ним не отримувалися.
У цій же постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду звернула увагу на те, що наявність оригіналу боргового документа у кредитора за відсутності категоричних доказів безпідставності його вимог свідчить про існування та невиконання відповідного боргового зобов`язання.
Зазначений правовий висновок має безпосереднє значення для даної справи, оскільки заперечення ОСОБА_2 ґрунтуються саме на твердженні про неодержання грошових коштів, зазначених у трьох розписках.
При цьому відповідач не посилався на підроблення його підписів на боргових документах. Навпаки, у відзиві походження розписок відповідач пояснював тим, що вони були підписані ним заздалегідь як гарантія майбутнього фінансування.
Отже, факт підписання відповідачем спірних боргових документів ним по суті не заперечується, а спір стосується передусім факту фактичного отримання зазначених у них грошових коштів та правової природи відносин сторін.
Доказів на підтвердження того, що розписки були підписані під відкладальною умовою, мали набути чинності лише у майбутньому, були передані позивачу без фактичного отримання коштів або що сторони домовлялися про їх анулювання у разі нереалізації певного господарського проєкту, відповідачем суду не надано.
Відсутні також докази того, що до виникнення спору ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з вимогою повернути йому відповідні боргові документи як такі, за якими грошові кошти нібито не передавалися, або в інший спосіб оспорював існування зафіксованих у них грошових зобов`язань.
Натомість зміст кожної з трьох розписок містить конкретну суму грошового зобов`язання та конкретний строк повернення коштів, а розписки від 12.06.2023 та 21.12.2023 також містять погоджені сторонами умови щодо плати за користування позикою.
Жодна з розписок не містить застереження про те, що вона є лише попереднім документом, підтверджує наміри сторін, набирає чинності виключно після окремого факту фінансування у майбутньому або залежить від успішності певної господарської діяльності.
Оригінали всіх трьох боргових розписок перебувають у позивача та були безпосередньо досліджені судом.
Відповідно до положень ст.545 ЦК України перебування боргового документа у кредитора за відсутності доказів його повернення боржникові внаслідок належного виконання зобов`язання узгоджується з висновком про те, що відповідне зобов`язання не виконане.
Доказів повернення ОСОБА_2 ОСОБА_1 повністю або частково будь-якої із сум, зазначених у спірних розписках, відповідачем не надано.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не спростував належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт отримання ним грошових коштів, засвідчений письмовими борговими документами.
Щодо доводів відповідача про інвестиційну, а не позикову правову природу відносин між сторонами суд зазначає наступне.
Твердження відповідача про те, що отримання грошових коштів для використання у господарській діяльності виключає можливість існування договору позики, не ґрунтується на положеннях ст.1046 ЦК України.
Цивільний кодекс України не встановлює, що отримані фізичною особою за договором позики грошові кошти повинні використовуватися виключно для особистих потреб позичальника.
Мета, для якої позичальник планує використати отримані кошти, сама по собі не визначає правову природу договору. Вирішальне значення мають дійсний зміст домовленості сторін, факт передання майна та характер прийнятих сторонами прав та обов`язків.
Зі змісту досліджених судом розписок не вбачається домовленості сторін про набуття ОСОБА_1 частки у будь-якому спільному бізнесі, його право на частку прибутку, участь в управлінні господарською діяльністю, розподіл між сторонами можливих збитків або прийняття позивачем ризику неповернення переданих коштів.
Натомість кожна з розписок покладає безпосередньо на ОСОБА_2 обов`язок повернути визначену суму грошових коштів у конкретний строк незалежно від результатів будь-якої господарської діяльності.
Умови про 5% щомісячної плати за договором від 12.06.2023 та про додаткову фіксовану плату за договором від 21.12.2023 також не пов`язані зі здійсненням або розміром прибутку від господарської діяльності.
За встановлених обставин суд приходить до висновку, що можливе використання отриманих коштів для придбання матеріалів, здійснення посівної кампанії, вирощування сільськогосподарської продукції або іншої господарської мети не змінює позикового характеру встановлених між сторонами грошових зобов`язань.
Посилання відповідача на відомості, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , зазначеного висновку не спростовують.
Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є процесуальним фактом початку досудового розслідування та саме по собі не встановлює цивільно-правової природи відносин сторін, не підтверджує і не спростовує факту виконання зобов`язань за спірними договорами позики.
Вироку або іншого судового рішення у кримінальному провадженні, яке відповідно до вимог ст.82ЦПК України мало б преюдиційне значення для встановлення обставин даної цивільної справи, суду не надано.
Отже, формулювання фабули, внесеної до ЄРДР, не може мати переваги перед безпосередньо дослідженими судом письмовими доказами та не змінює встановленого судом змісту цивільних правовідносин сторін.
Щодо тверджень відповідача про відсутність доказів фінансової спроможності ОСОБА_1 надати відповідні суми грошових коштів суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом даного спору є виконання конкретних цивільних зобов`язань, підтверджених трьома письмовими борговими документами.
За конкретних обставин цієї справи сама по собі відсутність у матеріалах справи податкових декларацій ОСОБА_1 , банківських документів про зняття ним відповідних сум готівки або документів про джерело накопичення коштів не є доказом того, що грошові кошти відповідачу фактично не передавалися, та не спростовує зміст складених і підписаних відповідачем боргових документів.
Відповідачем не надано будь-яких інших доказів, які у сукупності з його запереченнями могли б поставити під обґрунтований сумнів факти, безпосередньо засвідчені розписками.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 у справі №368/1257/21 щодо розподілу тягаря доказування у випадку оспорювання позичальником факту отримання коштів.
За таких обставин підстав для покладення на позивача додаткового обов`язку доводити походження кожної грошової суми, зазначеної у розписках, суд не вбачає.
Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц суд зазначає, що викладений у ній правовий підхід не підтверджує наведеного відповідачем висновку про безумовний обов`язок позикодавця у кожному спорі доводити свою фінансову спроможність.
При вирішенні спорів відповідної категорії визначальним є зміст конкретного боргового документа та встановлення того, чи підтверджує він отримання грошових коштів у борг і обов`язок їх повернення.
У спірних у даній справі розписках відповідні грошові суми, строки та обов`язок їх повернення визначені безпосередньо.
Щодо договору позики від 12.06.2023 суд зазначає наступне.
Відповідно до його умов ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 20 000 доларів США строком на шість місяців та взяв на себе обов`язок щомісячно сплачувати 5% від суми позики, тобто 1 000 доларів США.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок одержання процентів встановлюються договором.
Позивачем заявлено до стягнення договірні проценти виключно за погоджений сторонами шестимісячний строк користування позикою.
Розмір таких процентів становить: 20 000 доларів США х 5% х 6 місяців = 6 000 доларів США.
Нарахування позивачем договірних процентів після закінчення погодженого сторонами строку користування коштами до предмета позову не входить.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає його арифметично правильним, таким, що відповідає змісту боргової розписки, та не спростований відповідачем.
Таким чином за договором позики від 12.06.2023 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 20 000 доларів США основного боргу та 6 000 доларів США процентів за користування позикою.
Щодо договору позики від 21.12.2023 суд зазначає наступне.
Зі змісту дослідженої судом розписки встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 73 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 01.02.2024, а також сплатити додатково 14 600 доларів США.
Відповідач у відзиві характеризував зазначену умову як кабальну та неринкову.
Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина перша ст.1048 ЦК України прямо надає сторонам договору позики право визначити розмір та порядок одержання позикодавцем плати за користування позикою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі №149/1499/18, провадження №14-48цс21, дійшла висновку, що способи визначення плати за користування позикою у твердій грошовій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними, а тому визначення сторонами такої плати у твердій грошовій сумі є правомірним.
Отже, сам по собі факт визначення плати за користування позикою не у процентному відношенні, а у твердій грошовій сумі 14 600 доларів США не суперечить положенням ст.1048 ЦК України.
Суд також враховує, що зазначена плата визначена безпосередньо у борговій розписці та входить до погоджених сторонами умов договору позики.
Доводи відповідача про «кабальність» відповідної умови самі по собі не свідчать про її недійсність.
Правочин, передбачений ст.233 ЦК України, передбачає наявність визначених законом обставин, зокрема вчинення його особою під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, якими інша сторона скористалася.
Відповідачем не наведено конкретних обставин та не надано доказів на підтвердження того, що договір від 21.12.2023 укладено ним під впливом тяжкої обставини, якою позивач скористався, або інших визначених законом підстав недійсності відповідної умови.
Сам лише розмір погодженої сторонами плати, без встановлення інших передбачених законом обставин, не є достатньою підставою для висновку про недійсність правочину або звільнення відповідача від виконання добровільно прийнятого на себе грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Встановлених законом підстав нікчемності спірної умови судом не встановлено.
Таким чином за договором позики від 21.12.2023 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 73 000 доларів США основного боргу та 14 600 доларів США погодженої плати за користування позикою, що разом становить 87 600 доларів США.
Щодо договору позики від 26.12.2024 суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 4 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 31.01.2025.
Відповідач у відзиві посилався на те, що надання позивачем нової суми позики за наявності попередніх неповернутих сум нібито суперечить звичайній діловій практиці та свідчить про фіктивність розписки.
Суд вважає такі доводи припущенням, яке не спростовує письмового доказу.
Цивільне законодавство не містить заборони на укладення між тими самими сторонами нового договору позики у період існування іншого невиконаного грошового зобов`язання.
Мотиви особи щодо продовження фінансових відносин із контрагентом, якому вона довіряє, самі по собі не є обставиною, що свідчить про безгрошовість наступного договору позики.
Оригінал розписки від 26.12.2024 оглянутий судом, у документі визначено конкретну суму отриманих грошових коштів та конкретний строк їх повернення.
Доказів того, що зазначена розписка не відповідає дійсній домовленості сторін або що 4 000 доларів США відповідач фактично не отримував, крім його власного заперечення, суду не надано.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 26.12.2024 підлягає стягненню 4 000 доларів США.
Щодо валюти виконання зобов`язань суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Положення Цивільного кодексу України не містять заборони на укладення договору позики, предметом якого є іноземна валюта, та повернення позичальником отриманої в позику суми в тій самій валюті у випадках, коли саме в ній сторонами визначено предмет зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, дійшла висновку, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, а належним виконанням договору позики є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у валюті, яка визначена договором.
Усі три досліджені судом договори позики містять визначення грошових зобов`язань у доларах США.
Позивач також заявив вимогу про стягнення саме у валюті зобов`язань, не визначаючи поряд з нею альтернативного гривневого еквівалента.
Тому заборгованість підлягає стягненню у доларах США.
З огляду на викладене, судом встановлено, що за договором позики від 12.06.2023 відповідач має заборгованість у розмірі 20 000 доларів США основного боргу та 6 000 доларів США процентів;за договором позики від 21.12.2023 - 73 000 доларів США основного боргу та 14 600 доларів США плати за користування позикою;за договором позики від 26.12.2024 - 4 000 доларів США основного боргу.Загальний розмір заборгованості складає 117 600 доларів США.
Відповідно до ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ч.1ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ окремо та докази у їх сукупності, суд вважає доведеними факти передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_2 грошових коштів за трьома договорами позики, виникнення у відповідача обов`язку їх повернути, настання визначених сторонами строків виконання зобов`язань та їх невиконання.
Судом надано оцінку основним аргументам відповідача щодо безгрошовості договорів, інвестиційної природи відносин сторін, фінансової спроможності позивача, розміру плати за користування позикою, а також доводам щодо обставин укладення розписки від 26.12.2024.
Вказані заперечення відповідача не підтверджені належними доказами та не спростовують сукупності письмових доказів, безпосередньо досліджених судом.
При цьому відповідачу була забезпечена реальна процесуальна можливість подати докази на підтвердження своєї позиції, заявити клопотання про витребування доказів та проведення експертних досліджень, а також особисто брати участь у розгляді справи.
Подані ним клопотання судом розглянуті, строк для подання відзиву продовжувався, відзив прийнято та його доводи враховані при вирішенні спору.
Нереалізація відповідачем у повному обсязі наданих йому процесуальних можливостей, у тому числі неподання клопотання про призначення експертизи, про намір заявити яке він повідомляв у підготовчому провадженні, не може покладати на суд обов`язок збирати докази замість сторони та не спростовує наданих позивачем доказів.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 117 600 доларів США є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 16 640,00 грн.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в розмірі 16 640,00 грн підлягають стягненню з відповідача на його користь.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 204, 509, 525, 526, 530, 533, 545, 610, 611, 627, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 223, 246, 258, 259, 263-265, 268, 270, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу– задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 заборгованості за договором позики від 12.06.2023 у сумі 20 000 доларів США та процентів розмірів у розмірі 6000 доларів США; заборгованості за договором позики від 21.12.2023 у сумі 73 000 доларів США та плати за користування позикою у розмірі 14 600 доларів США; заборгованості за договором позики від 26.12.2024 у сумі 4 000 доларів США., що разом складає 117 600 (сто сімнадцять тисяч шістсот) доларів США 00 центів.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 16 640,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (адреса місця проживання проживання: АДРЕСА_1 );
Представник позивача – адвокат Шахторін Артем Сергійович (адреса місцязнаходження: вул. Д. Яворницького, 65, каб. 203, м. Дніпро);
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ).
Повний текст рішення складено 1.09.2026.
Суддя:     С.В.Чудопалова