ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 вересня 2026 року
м. Київ 

справа № 462/9660/24

провадження № 61-12044св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа- приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулик Надія Йосифівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Міхно Маргаритою Григорівною, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2025 року у складі судді Боровкова Д. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулик Н. Й., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є поручителем перед банком за двома кредитними договорами, проте у зв`язку із порушенням позичальниками зобов`язань за вказаними договорами, банк був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06 червня 2023 року у справі № 905/942/22 позов АТ КБ «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО-ФАРМ № 1» (далі - ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1»), ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості задоволено; стягнуто солідарно з ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 748 766,88 грн, з яких: 690 532,02 грн - заборгованість за кредитом, 58 234,86 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом та судовий збір у розмірі 11 231,50 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25 грудня 2023 року у справі № 905/943/22 позов АТ КБ «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Марфарм» (далі - ТОВ «Марфарм»), ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості задоволено; стягнуто солідарно з ТОВ «Марфарм», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 470 216,17 грн заборгованості за кредитом; 47 909,80 грн заборгованості за процентами та судовий збір у розмірі 7 771, 89 грн.

Позивач вказував, що під час розгляду судом вищевказаних справ,  ОСОБА_1 , будучи обізнаною про необхідність виконання грошового зобов`язання, строк виконання яких настав, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, вчинила дії, спрямовані на відчуження належного їй нерухомого майна. А саме, 10 травня 2023 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 22-1 по 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Н. Й. за реєстровим № 170.

На думку позивача, вказаний договір укладений відповідачами з метою уникнення виконання позичальниками умов кредитних договорів та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди банку, як кредитору. Тому такий договір є фраудаторним та може бути визнаний недійсним відповідно до статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 22-1 по 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 679471846101), укладений 10 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Н. Й. за реєстровим № 170.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 22-1 по 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 679471846101), укладений 10 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Н. Й. за реєстровим № 170.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 травня 2023 року воля сторін цього договору не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії, вчинені на перехід права власності на нерухоме майно, були спрямовані на приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів.

Районний суд дійшов висновку, що боржник - ОСОБА_1 , яка відчужила належне їй нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, за наявності у неї перед банком грошового зобов`язання на значну суму, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний правочин, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Вирішуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, ОСОБА_1 мала невиконані зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», тому вона діяла не добросовісно, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про стягнення заборгованості.

Суди застосували правові висновки, викладені у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо підстав визнання правочину фраудаторним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Міхно М. Г., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2025 року. постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року у скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

ОСОБА_1  судові рішення в касаційному порядку не оскаржила.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У вересні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Міхно М. Г., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Міхно М. Г., про продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги задоволено; продовжено заявнику строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Міхно М. Г., мотивована тим, що на момент укладання оспорюваного договору, на час розгляду справи судами та на теперішній час  ОСОБА_1  володіє двома транспортними засобами та чисельним нерухомим майном, яке знаходиться на території України, зокрема, у м. Маріуполі та м. Волноваха Донецької області, на яке може бути звернуто стягнення у рахунок погашення зобов`язань за кредитними договорами, що свідчить про платоспроможність боржника відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Вважає, що укладений 10 травня 2023 року між нею та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень не має ознак фраудаторного правочину, тому він не може бути визнаний судом недійсним. Суди не встановили наявності обставин, як свідчили б про наявність умислу обох сторін оспорюваного договору; факту родинних або інших зв`язків між продавцем і покупцем нерухомого майна. Крім того, реалізація предмета договору відбулася за оціночною вартістю незалежного експерта, що спростовує факт заниження ціни нежитлових приміщень; фінансовий стан покупця дозволяє придбати зазначене нерухоме майно.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Міхно М. Г. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 24 березня 2020 року у справі № 704/1410/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, від 05 січня2024 року у справі № 761/40240/21, від 26 лютого 2025 року у справі № 711/494/24, від 10 вересня 2025 року у справі № 587/3623/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що суди повно та правильно встановили обставини справи, надали їм належну правову оцінку та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення, тому просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані сторонами відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, оскільки такі процесуальні документи не передбачена нормами ЦПК України на стадії касаційного провадження, а по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги та додатковим відзивом, поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 905/942/22 у листопаді 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1», ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2021 року № MRVKLOK116506.

Одночасно з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: нежитлові приміщення № 22-1 по № 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортні засоби: SKODA OKTAVIA, 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1 595 куб. см) та MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1 584 куб. см).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 29 листопада 2022 року у справі № 905/942/22 у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову відмовлено (том 1, а. с. 40-41).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09 грудня 2022 року у справі № 905/942/22 прийнято позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06 червня 2023 у справі № 905/942/22 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 748 766,88 грн, з яких: 690 532,02 грн - заборгованість за кредитом, 58 234,86 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 35-39).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 17 травня 2021 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1» було укладено кредитний договір № MRVKLOK116506 з використанням електронного цифрового підпису. Відповідно до пункту А.1 вказаного договору - вид кредиту відновлювальна кредитна лінія; пунктом А.2 договору передбачено, що ліміт цього договору становить 703 885,01 грн. Також 17 травня 2021 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № MRVKLOK116506/DP, відповідно до якого остання поручилася перед банком за виконання ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1» зобов`язань за кредитним договором від 17 травня 2021 року № MRVKLOK116506. Проте, ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1» належно не виконувало зобов`язання за вказаним кредитним договором, що стало підставою для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 905/943/22 у листопаді 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Марфарм», ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2020 року № 39995651-КД-1.
Одночасно з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: нежитлові приміщення № 22-1 по № 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортні засоби: SKODA OKTAVIA, 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1 595 куб. см) та MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1 584 куб. см).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 29 листопада 2022 року у справі № 905/943/22 у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову відмовлено (том 1, а. с. 46-47).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 16 січня 2023 року у справі № 905/943/22 прийнято позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25 грудня 2023 року у справі № 905/943/22 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
Стягнуто солідарно з ТОВ «Марфарм», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»470 216,17 грн заборгованості за кредитом; 47 909,80 грн заборгованості за процентами.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 44-45).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 17 грудня 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Марфарм» було укладено кредитний договір № 39995651-КД-1, відповідно до умов якого вказаному ТОВ «Марфарм» було надано кредит у розмірі 502 125 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії. 17 грудня 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 39995651-ДП-1, відповідно до якого остання поручилася перед банком за виконання ТОВ «Марфарм» зобов`язань за кредитним договором від 17 грудня 2020 року № 39995651-КД-1. Проте, ТОВ «Марфарм» належно не виконувало зобов`язання за вказаним кредитним договором, що стало підставою для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором.

10 травня 2023 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Н. Й. за реєстровим № 170 (том 1, а. с. 79-80).

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 травня 2023 року продавець продав, а покупець купив і прийняв у власність нежитлові приміщення першого поверху № 22-1 по 22-6, загальною площею 55,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Нежитлові приміщення, що є предметом цього договору, належать продавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого 14 липня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г. М. (пункт 2 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 травня 2023 року).

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 травня 2023 року за домовленістю сторін продаж зазначених нежитлових приміщень вчиняється за ціною 1 156 100 грн, які продавець отримав від покупця до підписання даного договору. Сторонам роз`яснено щодо здійснення розрахунків з купівлі-продажу нерухомого майна з урахуванням вимог чинного законодавства України. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведених розрахунків, що підтверджують своїми підписами під цим договором.

Згідно з пунктом 6 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 травня 2023 року продавець свідчить, що нежитлові приміщення, що відчужуються, до моменту укладання цього договору, нікому іншому не продано, будь-яким іншим способом не відчужено, будь-яких інших договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами відносно них не укладено, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передано; під заставою (у тому числі, податковою) вони не перебувають, судового спору щодо них немає; прав у третіх осіб на вказані приміщення не має.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Міхно М. Г., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на положення частин першої, п`ятої статті 203, статей 215, 234 ЦК України і зазначало, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений сторонами з метою уникнення у майбутньому відповідальності продавця (ОСОБА_1 ) за невиконання кредитних зобов`язань.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

Ураховуючи те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23) та постанова Верховного Суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див.: постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див.: постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див.: постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 та від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див.: постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23))

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див.: постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 та від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див.: постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див.: постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці Верховного Суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див.: постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див.: постанова Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)).

Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див.: постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23)).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (див.: постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка Верховним Судом переглядається, встановлено, що 10 травня 2023 року ОСОБА_1  на підставі договорудоговір купівлі-продажу відчужила спірні нежитлові приміщенняна користьОСОБА_2 , тобто після відкриття Господарським судом Донецької області проваджень у справах про солідарне стягнення з неї та ТОВ «Марфарм», ТОВ «ЕКО-ФАРМ № 1» заборгованості за кредитними договорами на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи те, що  ОСОБА_1 , як солідарний боржник, яка була обізнана про наявність боргового зобов`язання за договорами поруки від 17 грудня 2020 року № 39995651-ДП-1 та від 17 травня 2021 року № MRVKLOK116506/DP перед АТ КБ «ПриватБанк», відчужила спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що відповідачка  ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, діяла очевидно недобросовісно, оскільки вказаний правочин порушує майнові інтереси кредитора АТ КБ «Приватбанк» і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що зазначені обставини, свідчать про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

У постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21), від 09 серпня 2024 року у справі № 361/155/21 (провадження № 61-3612св24) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи  ОСОБА_1 про те, що АТ КБ «ПриватБанк» могло задовольнити свої вимоги за рахунок належного їй нерухомого майна, яке знаходиться у м. Маріуполі та м. Волноваха Донецької області, оскільки вказане нерухоме майно знаходиться на тимчасово окупованій території, що унеможливлює на даний час задовольнити вимоги кредитора за рахунок вказаного майна. Відтак, із цих підстав, колегія суддів відхиляє аналогічні доводи касаційної скарги заявника.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання судових рішень про стягнення грошових коштів із  ОСОБА_1 , як солідарного боржника. Відчуження спірного майна свідчить про наявність умислу приховати майно від виконання рішень судів про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника, відтак укладений 10 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі продажунежитлових приміщеньє фраудаторними.

Зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судового рішення законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить із конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

При цьому ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити свої права у порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Міхно Маргаритою Григорівною, залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді: | Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк