Кропивницький апеляційний суд 

№ провадження 33/4809/335/26 Головуючий у суді І-ї інстанції Замша О. В. 
Справа № 383/744/26 Доповідач в колегії апеляційного суду Іванов Д. Л. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2026 року м. Кропивницький 

Суддя Кропивницького апеляційного суду Іванов Д.Л., за участю особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника-адвоката Березовської І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку апеляційного перегляду адміністративну справу за апеляційною скаргою захисника-адвоката Березовської І.А. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2026 року в справі про притягнення:

ОСОБА_1 ,     
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_1 , 

до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 648956, оформленого 24.04.2026 року лейтенантом поліції Кринишним Р.О. вказано, про те, що  ОСОБА_1 24 квітня 2026 року о 15.20 годині в м. Бобринець, по вул. Вознесенська (Дзержинського) 165, керував транспортним засобом Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів. Від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі ОСОБА_1 відмовився, від керування транспортним засобом відсторонений. 
При таких обставинах, постановою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2026 року  ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн., з позбавленням права ОСОБА_2 керування транспортними засобами строком на 1 рік. 
Рішення суду мотивовано тим, що вина ОСОБА_1 ,  в умисному ухиленні від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, актом огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, в якому зафіксована відмова ОСОБА_1 , а також відеозаписом обставин подій, які відбувалися під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення. 
З урахуванням вищевказаних письмових доказів, суд дійшов до висновку про наявність у діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, при цьому, клопотання ОСОБА_1 про відкладення судового засідання до розгляду в апеляційному адміністративному суді його апеляційної скарги на постанову суду щодо оскарження постанови поліцейського про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та ч.1 ст.122 КУпАП, суд розцінив критично вказавши, що  ОСОБА_1 у такий  спосіб намагається уникнути відповідальності. 
У апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 адвокат Березовська І.А. просить скасувати постанову районного суду, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Зокрема зазначає про те, що обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що  ОСОБА_1  керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, не відповідають дійсності і спростовуються відеозаписом, який міститься у матеріалах справи, на якому зафіксовано, що автомобіль  ОСОБА_1  був припаркований на узбіччі дороги у нерухомому стані, тобто  ОСОБА_1 не був учасником дорожнього руху і не є суб`єктом відповідальності за порушенням ПДР України.
Висновки суду про те, що  ОСОБА_1 гіпотетично мав потенційну можливість керувати автомобілем, на думку захисника є лише припущенням, яке з урахуванням презумпції невинуватості та практики ЄСПЛ трактується на користь  ОСОБА_1 , винуватість якого підлягає доказуванню і не може ґрунтуватись на суперечливих даних та недостовірних доказах. 
Так, на думку адвоката, суд першої інстанції при з`ясуванні фактичних обставин справи та при дослідженні доказів, не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що він не заперечував на місці пройти огляд на стан сп`яніння, однак в матеріалах справи міститься тільки вимога на проходження огляду на визначення стану сп`яніння в лікарні м. Кропивницького, що на думку захисника є порушенням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, оскільки КНП «Бобринецька лікарня» здійснює процедуру проведення огляду на стан сп`яніння і оформлення результатів за попереднім направленням особи поліцейським.
Окрім того, адвокат зазначає, що поліцейський при оформленні протоколу порушив його право на правову допомогу, не роз`яснив ОСОБА_1 прав при проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння та наслідків відмови від проходження такого огляду.
Адвокат Березовська І.А.  стверджує, що суд першої інстанції формально розглянув справу, допустив необ`єктивність та неповноту при з`ясуванні фактичних обставин справи та при дослідженні доказів, взагалі не дав оцінки доводам ОСОБА_1 , неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, ухвалив рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, яке не грунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи.
З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення  ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Березовську І.А., які підтримали апеляційну скаргу і просили суд її задовольнити, перевіривши матеріали адміністративної справи, вважаю, що апеляційна скарга адвоката Березовської І.А. підлягає задоволенню за таких підстав.
Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. 
Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.
Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання.
Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.
Отже, відповідно до практики ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю є кримінальною, мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в ст. 62 Конституції України презумпції невинності. 
У справі «Гурепка проти України» з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції.
Беззаперечно адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.
Згідно із ст.7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. 
В ній зокрема, потрібно навести докази, на яких обґрунтовується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Однак, суд першої інстанції при розгляді справи про ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, вказаних вимог не дотримався, що вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Так, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вчинення даного адміністративного правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
В той же час вказана норма закону відсилає до підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, в тому числі і осіб, які керують транспортними засобами, і що встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Згідно вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій зобов`язаний на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. 
Визначення терміну "керування транспортним засобом" наведено в п. 27 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
У рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху - для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» до учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
У даному випадку, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд констатував факт керування ОСОБА_1 автомобілем у стані алкогольного сп`яніння на підставі даних протоколу про адміністративне правопорушення, а також відеозапису, вказавши про те, що на відео зафіксовано водія, який виходить з автомобіля після зупинки, за його зовнішністю можна ідентифікувати особу, тобто   ОСОБА_1  мав потенційну можливість керувати транспортним засобом. 
При тому, що з усіх обставин, які зафіксовано на відео, факт керування  ОСОБА_1 автомобілем працівниками поліції в автоматичному режимі або іншим законним способом не зафіксований.
Відеозапис починається з того, що працівники поліції підходять до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , між якими за деякий час до цього відбулась бійка, автомобіль ОСОБА_1 припаркований на узбіччі дороги, при цьому пояснюють  ОСОБА_1 , що їх викликав ОСОБА_3 , оскільки між ними сталась бійка.
ОСОБА_1  у свою чергу дії працівників поліції не оспорює, поводить себе спокійно та врівноважено, чітко відповідає на запитання, на ногах не хитається та не проявляє ніяких ознак алкогольного сп`яніння.
Жоден з присутніх на місці події свідків, які надавали покази стосовно бійки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - осіб (прізвища та ім`я яких суду невідомі) ствердно та однозначно повідомили працівникам поліції при складані протоколу про адміністративне правопорушення щодо громадянина ОСОБА_1 , що останній не керував автомобілем.
Однак, працівники поліції обмежились формальною констатацією факту керування  ОСОБА_1  автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння та його відмовою від проходження огляду у медичному закладі, при тому що нічого спільного дії працівників поліції з визначеними правовими процедурами освідування, з урахуванням того, що зафіксовано на відео, на думку апеляційного суду не мають.
Висновок суду про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння є припущенням і лише підтверджує доводи апеляційної скарги адвоката Березовської І.А. про упередженість та необ`єктивність суду, оскільки суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачена, позбавляючи статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тобто, з того, що зафіксовано на відео однозначно стверджувати про те, що саме  ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння - неможливо.
 
Крім того, обов`язок збирання доказів у справах про адміністративні правопорушення покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.
Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому вст. 62 Конституції України.
У рішенні ЄСПЛ від 16 листопада 2023 року по справі «Фігурка проти України» Європейський суд зазначив, що неупередженість (безсторонність), як правило, означає відсутність упередженості чи необ`єктивності, і що її наявність можна перевірити різними способами. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, де мають ураховуватися особисті переконання та поведінка конкретного судді, тобто наявність у судді будь-яких особистих упереджень або необ`єктивності в даній справі; а також відповідно до об`єктивного критерію, тобто шляхом з`ясування того, чи сам суд і, серед інших аспектів, його склад, забезпечували достатні гарантії для виключення будь-яких законних сумнівів в його неупередженості.
Що стосується суб`єктивного критерію, то принцип, згідно з яким суд повинен вважатися вільним від особистих упереджень або упередженості, давно встановлений у прецедентній практиці ЄСПЛ. 
Стосовно типу необхідного доказу, ЄСПЛ, наприклад, намагається з`ясувати, чи виявляв суддя ворожість або неприязнь з особистих причин. У переважній більшості справ, які порушують питання неупередженості, ЄСПЛ зосереджувався на об`єктивному критерії. Проте не існує чіткого поділу між суб`єктивною та об`єктивною неупередженістю, оскільки поведінка судді може не лише викликати об`єктивні побоювання щодо неупередженості з точки зору зовнішнього спостерігача (об`єктивний критерій), але також може порушувати питання про його / її особисті переконання (суб`єктивний критерій). Таким чином, у деяких випадках, коли може бути складно зібрати докази, з допомогою яких можна спростувати презумпцію суб`єктивної неупередженості судді, вимога об`єктивної неупередженості є ще однією важливою гарантією. 
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. 
Визначальним у цій справі є упередженість та непослідовність дій працівників поліції, а по суті ігнорування презумпції невинуватості, вищевказаних вимог закону та вказаних вище нормативно-правових актів. 
Вищенаведені очевидні факти, на думку апеляційного суду свідчить про те, що працівниками поліції було грубо порушено вимоги ст.ст. 254, 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, а також «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів", затвердженого постановою КМУ 17.12.2008 № 1103, що свідчить про те, що процедура огляду  ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння не була дотримана. 
Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зайняв непритаманну судочинству сторону обвинувачення, очевидні факти маніпуляції поліцейських з процедурою освідування  ОСОБА_1  та оформленням процесуальних документів, не знайшли свого переконливого відображення в оскаржуваній постанові, а риторика про необов`язковість участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за правопорушення, які підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції, до правосуддя не має ніякого відношення.
Така послідовна позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням ЄСПЛ у справі «Гайдашевський проти України».
Наведені обставини потребували детального з`ясування, об`єктивної та належної оцінки, не дотримання цього принципу та формальний підхід і призвело до помилкового та передчасного висновку про наявність у діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому постанова судді районного суду підлягає безумовному скасуванню. 
Враховуючи вимоги ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, апеляційна скарга адвоката Березовської І.А. підлягає задоволенню, а провадження у справі, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закриттю, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 

Керуючись ст.ст. 245, 247, 251, 252, 280, 283, 284, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

 
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Березовської І.А. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити. 
Постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП – скасувати, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Кропивницького
апеляційного суду Д.Л. Іванов