УХВАЛА

20 липня 2026 року
м. Київ

справа № 725/2155/25
провадження № 61-9426ск26
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, 
ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила: визнати автомобіль марки «CHEVROLET» модель «MALIBU» номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «CHEVROLET» модель «MALIBU» номерний знак НОМЕР_1 ; визнати автомобіль марки «NISSAN» модель «PATROL» номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «NISSAN» модель «PATROL» номерний знак НОМЕР_2 ; визнати об`єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок з лазнею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визначити реальний розмір частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у об`єкті незавершеного будівництва - індивідуальному житловому будинку з лазнею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право забудовника на частину побудованого, але не зданого в експлуатацію індивідуального житлового будинку з лазнею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з подальшим введенням в експлуатацію та реєстрацією права власності; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2444 га, кадастровий номер 7324580500:03:003:0076, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 35,40 кв. м., загальною площею 73,90 кв. м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 35,40 кв. м, загальною площею 73,90 кв. м.

Першотравневий районний суд міста Чернівців рішенням від 27 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково. 

Визнав транспортний засіб марки «CHEVROLET» модель MALIBU, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «CHEVROLET» модель MALIBU, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнав транспортний засіб марки «NISSAN» модель PATROL, реєстраційний номер НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «NISSAN» модель PATROL, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок з лазнею, що знаходиться по АДРЕСА_1 , ступінь готовності якого становить 78,2 %, ринкова вартість - 4 261 415,00 грн.
Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку з лазнею, що знаходиться по АДРЕСА_1 , з подальшим введенням в експлуатацію та реєстрацією права власності.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4360,32 грн. 

Чернівецький апеляційний суд постановою від 08 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 27 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельної ділянки скасував та ухвалив нове рішення.

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2444 га, кадастровий номер 7324580500:03:003:0076, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Змінив мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 27 березня 2026 року про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_2 права забудовника на частину побудованого, але не зданого в експлуатацію житлового будинку, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржене рішення залишив без змін.

Змінив розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій у виді судового збору. Стягнув з ОСОБА_2 в дохід держави недоплачений судовий збір у сумі 4 602,20 грн. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 409,78 грн в рахунок відшкодування судових витрат у виді судового збору.

13 липня 2026 року  ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2026 року в указаній справі. 
Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та не може бути вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Оскаржувану постанову Чернівецький апеляційний суд ухвалив 08 червня 2026 року, повний тексту складений 09 червня 2026 року, касаційну скаргу здано до відділення поштового зв`язку 13 липня 2026 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження. 
Положеннями частини другої статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України встановлено, що до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.
У касаційній скарзі заявники не порушують питання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважності причин такого пропуску.
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості поновити строк на касаційне оскарження за власною ініціативою, а лише - за наявності відповідної заяви особи, яка подає скаргу.
Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповноважними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.
Таким чином, заявнику необхідно надіслати на адресу суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважності причин такого пропуску. 

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв'язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
У порушення пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серія паспорта осіб, які подають касаційну скаргу та  відомості про наявність або відсутність у них електронного кабінету. 
При цьому необхідно зауважити, що реєстрація заявником електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, є добровільною та не обов`язковою.
Отже, з метою усунення вказаного недоліку касаційної скарги заявнику  необхідно скласти та подати уточнену касаційну скаргу, в якій зазначити реєстраційні номери облікової картки платника податків заявників або номер паспорту, а також відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, додати її копії відповідно до кількості учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Частиною першою статті 411 ЦПК України визначено такі підстави для касаційного оскарження: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою оскарження є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права та зазначає постанову Верховного Суду, що має ознаки касаційного оскарження з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).
Особа, яка подає касаційну скаргу, має чітко визначити та обґрунтувати одну чи декілька (якщо вони не є взаємовиключними) підстав касаційного оскарження передбачених процесуальним законом (частиною другою статті 389 ЦПК України). 
Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Для усунення вказаного недоліку заявнику слід надати до суду нову редакцію касаційної скарги з врахуванням вимог цієї ухвали щодо повноти зазначення підстав касаційного оскарження та їх нормативно-правового обґрунтування.
Крім того, у порушення вимог 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до акта від 16 липня 2026 року № 455, складеного уповноваженими особами відділу опрацювання документів (канцелярія) управління забезпечення автоматизованого документообігу суду, під час розкриття конверта (пакета), отриманого поштою, було виявлено відсутність документа, зазначеного у додатках до касаційної скарги у справі № 725/2155/25, який надійшов від ОСОБА_1 , а саме: квитанція про сплату судового збору. 
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовними заявами майнового характеру, а у справах, в яких предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав (крімправа власності на майно), відшкодування шкоди здоров`ю (крім моральної шкоди), - не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2026 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності  0на частину земельної ділянки, площею 0,2444 га, кадастровий номер 7324580500:03:003:0076, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 
Ціна позову визначається, зокрема у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна (пункт 2 частини першої статті 176 ЦПК України).
З огляду на те, що касаційна скарга та судові рішення судів попередніх інстанцій не містять інформації про ціну позову в частині вартості спірної земельної ділянки, що недозволяє встановити ціну позову на день подання позовної заяви з урахуванням вартості спірного майна, заявникові слід надати докази (наприклад, позовна заява з визначеною ціною позову станом на день її подання, експертний висновок, дані загальнодоступних джерел стосовно ринкової вартості квартири тощо), які підтверджують ціну позову в цій частині на день подання позовної заяви.
Враховуючи наведене, заявникові, необхідно самостійно обрахувати судовий збір за подання касаційної скарги з розрахунку 1 % від вартості частини спірної земельної ділянки х 200 %. 
При цьому слід зазначити про те, що судовий збір розраховується з суми, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а не з суми сплаченої позивачем при зверненні до суду із позовною заявою.
Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102,
код ЄДРПОУ: 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявникам строк для усунення зазначених недоліків.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2026 року залишити без руху.
Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки передбачені законом. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров