справа № 645/2765/24 головуючий у суді І інстанції Осіпенко Л.М.
провадження № 22-ц/824/2792/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат і 3% річних, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року про стягнення грошових коштів в сумі 29 250,00 грн, інфляційних втрат в сумі 14 163,83 грн та 3% річних в сумі 2 906,57 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наприкінці 2020 року він вирішив скористатися послугами брокерської фірми «Alfa One Capital», яка, за наданою йому інформацією, займалася продажем акцій на біржі та інвестуванням грошових коштів клієнтів. Представник (менеджер) вказаної фірми запевнив позивача у надійності та вигідності співпраці, переконавши його інвестувати власні грошові кошти шляхом перерахування їх на так званий «торговий рахунок».
За словами позивача, менеджер надав йому банківські реквізити відповідача ФОП ОСОБА_2 , зазначивши, що останній є авторизованим представником компанії «Alfa One Capital» в Україні, а тому перерахування коштів на його розрахунковий рахунок є безпечним та офіційно підтвердженим.
Діючи відповідно до наданих інструкцій, у період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року він здійснив чотири перекази грошових коштів на рахунок ФОП ОСОБА_2 на загальну суму 29 250,00 грн (10 000,00 грн + 7 000,00 грн + 5 000,00 грн + 7 250,00 грн).
Згодом він з`ясував, що діяльність брокерської фірми «Alfa One Capital» має ознаки шахрайства, а обіцянки щодо прибутковості інвестицій є неправдивими. У зв`язку з цим у 2021 році він звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області та до Управління протидії кіберзлочинам у Харківській області із заявами про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням його грошовими коштами.
З відповідачем у нього не було та немає жодних угод, жодних послуг він йому не надавав, проте вважає, що його права підлягають захисту у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач ОСОБА_2 , як фізична особа-підприємець, виступав як надавач послуг, а він є їх споживачем.
Разом з тим, 24.02.2021 року відповідач припинив свою підприємницьку діяльність, проте грошові кошти у розмірі 29 250,00 грн не повернув.
З огляду на викладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 29 250,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 163,83 грн та 3% річних у розмірі 2 906,57 грн (а.с. 1-17).
18.06.2024 року на адресу Фрунзенського районного суду міста Харкова надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Числовська І.В. просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав, оскільки заявлені вимоги не можуть розглядатися у площині захисту прав споживачів у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». За твердженнями відповідача, жодних договірних відносин між сторонами спору не існувало, письмові чи усні угоди не укладалися, умови щодо надання будь-яких послуг не обговорювалися, таким чином будь-які договірні зобов`язання між ними відсутні. Крім того, відповідач категорично заперечив факт надання позивачу своїх банківських реквізитів для перерахування грошових коштів, наголосив, що особисто з ним не знайомий та жодного разу з ним не спілкувався.
Додатково відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.
02.07.2024 року на адресу Фрунзенського районного суду міста Харкова надійшла відповідь на відзив, в якій позивач ОСОБА_1 зазначив, що ним не було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» через дію карантину, строки встановлені ст. 257 ЦК України були продовжені.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 250 гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 22 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, просить:
- змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.08.2025 в частині мотивів задоволення позовної вимоги про стягнення коштів;
- скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.08.2025 в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та 3% річних;
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні втрати в сумі 14 163,83 грн і три проценти річних у сумі 2 906,57 грн;
- скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.08.2025 в частині стягнення з апелянта на користь держави судового збору в розмірі 446,45 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема зазначив, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Районний суд не звернув увагу на те, що предметом регулювання інституту кондикційних зобов`язань (ст. 1212 ЦК України) є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (див. постанову Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 607/5422/16-ц). Натомість, як зазначалося вище, правовою підставою позовної вимоги про стягнення коштів було застосування наслідків недійсності правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької практики. Тобто в обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на спеціальні норми цивільного права, однак суд першої інстанції не надав цьому належної оцінки.
Окрім цього, апелянт вказує, що не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, оскільки між сторонами немає будь-яких зобов`язальних відносин, а статус грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 29 250,00 грн набувається з дня стягнення цієї суми судом, оскільки до вирішення справи зазначена сума була спірною.
Апелянт вважає, шо інфляційні втрати і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу, який полягає у відшкодуванні втрат від знецінення коштів внаслідок інфляції та отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання. Така відповідальність є способом компенсації втрат і застосовується незалежно від вини боржника.
Апелянт посилається на те, що нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України застосовується до всіх видів правовідносин, у яких зобов`язання виражене в грошових одиницях. Ці положення поширюються як на договірні, так і на недоговірні правовідносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 340/385/17 та від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц).
Відтак, апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат і 3% річних зумовлений, принаймні частково, неправильним визначенням правових підстав стягнення коштів. Як вже зазначалося вище, споживчі відносини між споживачем та надавачем послуг можуть мати місце і за відсутності безпосередніх договірних відносин. 
Крім того, суд помилково ототожнив момент виникнення грошового зобов`язання із моментом набрання законної сили судовим рішенням.
Проте навіть за умови застосування положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин суд не мав підстав відмовляти у стягненні інфляційних втрат і 3% річних, адже ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі на зобов`язання з повернення безпідставно одержаних коштів (див. п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17).
Апелянт вказує, що позовній заяві інфляційні втрати та 3% річних становили вагому частку ціни позову. Відмова в їх стягненні не тільки суперечить закону та судовій практиці, але й порушує загальний принцип справедливості, позбавляючи мене можливості компенсувати втрати від затримки виконання зобов`язання та значного знецінення грошової одиниці за 3-річний період.
Окрім цього, апелянт вказує, що рішення про стягнення з нього судового збору порушує такий важливий принцип цивільного судочинства, як передбачуваність і прогнозованість дій суду для учасників процесу. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат і 3% річних, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Учасникам справи дана ухвала про відкриття провадження була направлена через систему «Електронний суд», яку сторони отримали 17 квітня 2026 року, що підтверджується Звітами про доставку вихідної кореспонденції.
22 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Числовська І.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків та вірно надав оцінку спірним правовідносинам.
Таким чином, представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року позивач ОСОБА_1 здійснив чотири перекази грошових коштів на рахунок ФОП ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 , код отримувача НОМЕР_2 ) на загальну суму 29 250,00 грн, а саме:
1) 06.01.2021 року на суму 10 000,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-7332-1415-8088 від 06.01.2021 року (а.с. 9);
2) 06.01.2021 року на суму 7 000,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-7554-9370-7190 від 06.01.2021 року (а.с. 10);
3) 07.01.2021 року на суму 5 000,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-8434-6980-5467 від 07.01.2021 року (а.с. 11);
4) 08.01.2021 року на суму 7 250,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-9349-8938-3945 від 08.01.2021 року (а.с. 12).
Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, будь-яких договірних зобов`язань між ними не існувало. Сторони не укладали між собою жодних письмових чи усних договорів, не погоджували істотних умов правочину, не здійснювали дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов`язків у договірній площині.
Таким чином, передача коштів відповідачу у загальному розмірі 29 250,00 грн відбулася безпідставно.
Разом з тим, обов`язок відповідача повернути майно (грошові кошти) позивач обґрунтовував посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, застосування до цих правовідносин норм про захист прав споживачів є помилковим, оскільки між сторонами не склалися будь-які договірні зобов`язання. Саме з брокерською фірмою «Alfa One Capital» у позивача був укладений певний договір, у відповідності до якого позивач зобов`язувався перерахувати кошти, а компанія надати йому свої послуги. Отже, позивач обґрунтовуючи свої вимоги, послався на неналежну норму права.
Таким чином, судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідної правової підстави для збереження відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 29 250,00 грн немає.
Водночас відповідачем не заперечувався факт перерахування позивачем ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 29 250,00 грн на його розрахунковий рахунок як фізичної особи-підприємця.
Враховуючи норми закону та висновки Верховного Суду, а також встановлені судом обставини, а саме, що грошові кошти в розмірі 29 250,00 грн, перераховані з рахунку позивача на рахунок відповідача, були набуті останнім за відсутності будь-якої правової підстави, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок повернути ці кошти їх власнику в силу вимог ст. 1212 ЦК України.
Доводи відповідача, викладені у відзиві, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, суд першої інстанції оцінив критично. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, у тому числі шляхом стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Сам по собі факт неправильного визначення позивачем правової підстави своїх позовних вимог не може свідчити про неефективність обраного способу захисту, а тому такі доводи відповідача суд визнав необґрунтованими та відхилив.
З огляду на викладене, позовні вимоги у даній частині були задоволенні.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України, то в цій частині в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції відмовив, оскільки у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15 зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами відсутні будь-які зобов`язальні відносини, статус грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 29 250,00 грн набувається з дня стягнення цієї суми судом, оскільки до вирішення цієї справи зазначена сума була спірною. Тому позивачем безпідставно нараховані 3% річних та інфляційні втрати за період з 06.01.2021 року по 30.04.2024 року, з 07.01.2021 по 30.04.2024 року та з 08.01.2021 по 30.04.2024 року.
Щодо пропуску строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року, а тому не вбачав підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки вимоги про стягнення коштів заявлені за період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення, у межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступних висновків.
Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг врегульовані ст. 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п.п. 3, 17, 22 ст. 1 Закон України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.
Відповідно до ч.ч .1, 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).
Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено заборону нечесної підприємницької практики.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Частиною 6 вказаної статті визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.
Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18;від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18;від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інші).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Апеляційну суд, аналізуючи правовідносини, які склались між сторонами вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що до даних правовідносин застосування норм про захист прав споживачів є помилковим, оскільки між сторонами не склалися будь-які договірні зобов`язання.
Відтак, суд першої інстанції враховуючи встановлені обставини дійшов доцільного висновку, що грошові кошти в розмірі 29 250,00 грн, перераховані з рахунку позивача на рахунок відповідача, були набуті останнім за відсутності будь-якої правової підстави, а тому у відповідача виник обов`язок повернути ці кошти їх власнику в силу вимог ст. 1212 ЦК України.
За даних обставин, правовідносини, які виникли між сторонами спору, регулюються не нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а положеннями ЦК України, зокрема, статтею 1212 ЦК України.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши відсутність договірних відносин вірно вважав, що статус грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 29 250,00 грн набувається з дня стягнення цієї суми судом, оскільки до вирішення цієї справи зазначена сума була спірною. Тому висновок суду першої інстанції щодо безпідставності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 06.01.2021 року по 30.04.2024 року, з 07.01.2021 по 30.04.2024 року та з 08.01.2021 по 30.04.2024 року також є вірним.
Колегія суддів вважає, що в ході встановлених обставин справи такий висновок суду є доречним, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів у відповідності до ст. 625 ЦК України є передчасними.
Крім цього, вартим уваги є те, що застосований принцип «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним, а тому суд застосовуючи такий принцип дотримався вірного балансу щодо відновлення прав позивача, оскільки позивач в подальшому не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту прав, оскільки рішення суду встановлено безпідставне набуття його грошових коштів.
Також, апелянт заперечуючи проти висновку суду першої інстанції щодо того, що дані відносини не стосуються Закону України «Про захист прав споживачів», зазначав, що предметом регулювання інституту кондикційних зобов`язань (стаття 1212 ЦК України) є відносини, які виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Натомість, правовою підставою вимог заявленого позову про стягнення коштів, було застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого із використанням нечесної підприємницької практики, тобто, спеціальна норми цивільного права. 
Колегія суддів, звертає увагу, що пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
Згідно приписів ч.1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що позивачем у справі не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 78, 80 ЦПК України, щодо наявності у діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики, а тому спірні правовідносини є предметом регулювання інституту кондикційних зобов`язань (стаття 1212 ЦК України), а не Закону України «Про захист прав споживачів» та спеціального інституту цивільного права - застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого із використанням нечесної підприємницької практики.
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив, що з позивача підлягає стягненню судовий збір, оскільки на правовідносини сторін не розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пільга встановлена цим законом не підлягає застосуванню.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова