ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 203/2992/26	
Суддя І інстанції – Єдаменко С.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Кальника В.В., Сафронової С.В., 
за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 
на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 28 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження та визнання протиправною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду в якому просив:
визнати протиправним та скасувати Рішення № 1214130100020720 від 06 березня 2026 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, винесене Відділом № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відносно позивача;
визнати протиправною та скасувати постанову серії ПР МДН № 007900 від 06 березня 2026 року про накладення на позивача адміністративного стягнення, винесену відділом № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що обставини викладені в протоколі та постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на тому, що посвідка позивача на тимчасове проживання припинила дію 17 листопада 2022 року, і після цього він нібито не залишив територію України та не звертався щодо продовження строку перебування та перейшов на нелегальне становище. Однак, ще до завершення дії посвідки позивач неодноразово намагався її продовжити. Так, 19 жовтня 2022 року він звернувся до Новомосковського районного відділу ДМС (нині – Відділ №17), але у прийнятті документів йому відмовили без пояснень. 29 жовтня 2022 року він подав письмове звернення до начальника відділу, однак відповіді не отримав. 01 листопада 2022 року він засобами поштового зв`язку надіслав заяву до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, яка 04 листопада 2022 року, згідно з рекомендованим повідомленням отримана адресатом, проте відповідь на заяву так і не надійшла. Через бездіяльність органів, 11 листопада 2022 року він особисто прибув до ГУ ДМС, де документи перевірили й призначили день подачі. Проте у той же день йому вперше вручили рішення від 17 жовтня 2022 року про скасування посвідки, з яким він не був ознайомлений раніше. Через це подати документи на продовження посвідки стало неможливо, а призначені день та час для подання документів для продовження посвідки були скасовані. Звертає увагу, що до завершення дії посвідки він звертався до органів ДМС чотири рази: двічі особисто до районного відділу, один раз поштою та один раз особисто до обласного управління. Жодне звернення не було належним чином розглянуто. Крім того, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 визнано протиправним та скасовано рішення ДМС № 12031500051467 від 17 жовтня 2022 року, яким було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року вищевказане рішення залишено без змін. Також, під час розгляду справи адміністративним судом (першої інстанції) йому стало відомо про наявність листа від 16 листопада 2022 року, яким його повідомлено про те, що він має право звернутись до органів ДМС до 08 грудня 2022 року для обміну посвідки, указаний лист на свою адресу він не отримував. У той же час звернув увагу суду на те, що листом від 16 листопада 2022 року його повідомлено про те, що він має право до 08 грудня 2022 року звернутися до відповідних органів ДМС для обміну посвідки, коли рішенням від 17 жовтня 2022 року посвідку скасовано, тобто наданий лист неможливо виконати, у зв`язку з тим, що на момент виготовлення такого листа посвідку вже було скасовано. Також, в кінці січня 2024 року він звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, однак, йому знову безпідставно відмовили у продовженні посвідки. Крім того, зазначає, що він є чоловіком громадянки України, у зв`язку з чим на нього не поширюється дія постанови КМУ від 01 листопада 2022 року № 1232. 10 липня 2025 року щодо позивача було прийнято аналогічне рішення Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про повернення до країни походження та про накладення штрафу за адміністративне правопорушення, які були визнані протиправними та скасовані рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Він вважає Рішенням Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 1214130100020720 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства не враховано обставин, що мають значення для справи, а саме: відсутність з його боку порушень законодавства до моменту закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання; своєчасне звернення до органів ДМС з метою її продовження; безпідставну відмову у продовженні посвідки, її необґрунтоване скасування та фактичну бездіяльність органів ДМС; відсутність будь-якої загрози з його боку національній чи громадській безпеці, громадському порядку, здоров`ю, моралі або правам інших осіб; наявність постійного місця проживання, міцних сімейних зв`язків з громадянами України, офіційної реєстрації; відсутність судимостей, не перебування в розшуку та загальну законослухняну поведінку. Крім того, його повернення до країни громадянської належності створює реальну загрозу його особистій безпеці, життю та свободі. Вважає, що рішення ухвалене без належного обґрунтування, з формальним посиланням на загальні положення, без урахування реального стану справ, загроз і життєвих обставин, що не відповідає вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим повинно бути скасованим..
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 28 квітня 2026 року позовні вимоги було задоволено. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Відділ № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що суд неналежним чином встановив та дослідив обставини у справі. Зазанчає що посвідка позивача на дозвіл на тимчасове перебування на території України не дійсна з 17.11.2022 і позивач з тих пір з документами на продовження строку дії до міграційних органів в установленому порядку не звертався. Надані до суду докази письмового звернення не можна вважати належним доказом, оскільки згідно до чинного порядку передбачено особисте звернення особи до органів міграційної служби. Вказує, що наявність сім`ї не звільняє особу від дотримання вимог міграційного законодавства.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник позивача просив відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Так рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року, та рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2025 року в адміністративній справі № 183/7371/25, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року, встановлено наступні фактичні обставини.
24 листопада 2021 року ОСОБА_2 видано посвідку № НОМЕР_1 на тимчасове проживання терміном до 17 листопада 2022 року.
14 липня 2016 року ОСОБА_3 зареєстровано у Держаному реєстрі фізичних осіб – платників податків та присвоєно РНОКПП НОМЕР_2 , про що 20 липня 2016 року видано відповідну картку платника податків (номер бланку НОМЕР_3 ).
28 червня 2001 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Російської Федерації.
18 березня 2021 року ОСОБА_1 видано паспорт громадянин Російської Федерації, тип «Р», код країни «RUS», № паспорта НОМЕР_4 , орган, що видав документ «Г/К, РОСІЇ, ХАРКІВ», дійсний до 18 березня 2026 року.
19 червня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюбу з ОСОБА_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 90 та видано свідоцтво про шлюбу серії НОМЕР_5 від 19 червня 2014 року. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
10 березня 2018 року ОСОБА_2 видано посвідчення водія серії НОМЕР_6 , орган що видав - ТСЦ 1242.
З наданої позивачем довідки про реєстрацію місця проживання № 159 від 18 лютого 2022 року убачається, що станом на дату видачі зазначеної довідки, зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 є: АДРЕСА_1 . Власником указаної квартири згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2019 року є ОСОБА_6 .
Рішенням Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_7 від 17 жовтня 2022 року ОСОБА_2 на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 17 жовтня 2022 року № 12031500051467 про скасування посвідки на тимчасове проживання, яким ОСОБА_1 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 залишено без змін.
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 01 листопада 2022 року на адресу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області направлено заяву про продовження строку дії посвідки, яка 07 листопада 2022 року отримана управлінням та зареєстрована за № Г-2785/6/1201-22.
Листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 1201.3.1-18372/12.3-22 від 16 листопада 2022 року ОСОБА_2 було роз`яснено таке: «Згідно пункту 2 Постанови, якщо строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року, такі і особи повинні протягом 30 днів (по 8 грудня включно) звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання. 3 огляду на вище викладене та враховуючи, що термін дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 спливає 17.11.2022, Ви маєте право в строк до 08.12.2022 звернутись за її обміном до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7, поверх 1.».
10 липня 2025 року Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., який позивач сплатив на наступний день – 11 липня 2025 року.
10 липня 2025 Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області керуючись статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», стосовно ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства із зобов`язанням залишити територію України не пізніше 08 серпня 2025 року.
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2025 року в адміністративній справі визнано протиправним та скасовано рішення Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 1235130100018820 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , скасовано постанову зазначеного відділу серії ПН МДН № 007253 від 10 липня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2026 року рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2025 року у справі № 160/19930/22 залишено без змін.
Крім того, 26 січня 2026 року позивач звернувся до Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, вказуючи, що при неодноразових зверненнях до органів міграційної служби йому було в усній формі відмовлено в прийнятті документів для оформлення дозволу на проживання в Україні, правомірність його проживання підтверджена судовими рішеннями, проте за час судового захисту його прав минув строк для продовження попереднього дозволу на проживання. Позивач просив роз`яснити йому належний спосіб захисту та оформлення його права на проживання в Україні (а.с. а.с. 75 – 85).
Листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 10 лютого 2026 року № Г-54/6/1201-26/1201.3.1/2252-26 позивачу було повідомлено, що він може звернутись до територіального органу ДМС за місцем свого проживання із заявою про оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання за умови дотримання вимог міграційного законодавства (а.с. а.с. 86 – 89).
Листом від 21 лютого 2026 року № 1235-300/1235-26 Відділ № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомив позивача, що для анулювання штампу в документі на право проживання про примусове повернення до країни походження в наслідок визнання судом протиправним рішення про примусове повернення слід прибути до відділу ДМС з оригіналом паспортного документа (а.с. 90).
Позивач прибув до Відділ № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для продовження посвідки на право проживання в України, проте його було направлено до м. Дніпра, що підтверджується поясненнями позивача в заявах по суті спору та не заперечується відповідачем.
Керуючись вказаним вище роз`ясненням позивач 06 березня 2026 р. прибув до Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за адресою: м. Дніпро, вул. Старокозацька, 52, для продовження посвідки на право проживання в України.
06 березня 2026 року заступником начальника Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Пополітовим Іваном Миколайовичем відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №007900 за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: 06 березня 2026 року об 11 год.51 хв. за адресою: м. Дніпро, вул. Старокозацька, 52, виявлено факт перевищення позивачем встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів (а.с. 131).
Позивачем було надано письмові пояснення щодо зазначеного протоколу, в яких він виклав зазначені вище обставини, що перешкоджають йому в оформлення документу на проживання в Україні (а.с. 132).
Згідно акту від 06 березня 2026 р., складеного працівниками Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 06 березня 2026 року позивач відмовився від одержання примірника протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №007900 (а.с. 133).
06 березня 2026 року начальником Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Ряполовою Ольгою Володимирівною винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПР МДН №007900 за порушення ч.ч. 1, 3 ст. 3, ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. (а.с. 138)
06 березня 2026 Відділом № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області керуючись статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», стосовно ОСОБА_1 прийнято рішення № 1214130100020720 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства із зобов`язанням залишити територію України не пізніше 04 квітня 2026 року (а.с. а.с. 139 – 140).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав та до сих пір має право на продовження свого законного перебування на території України на підставі того, що він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 4 Постанови № 150. Відповідач прийняв рішення про примусове повернення позивача без всебічної оцінки, на підставі недостатніх доказів та у порушення законодавства України, чим втрутився у сімейне життя позивача та його дружини, громадянки України, чим спричинив загрозу роз`єднання сім`ї останніх. Також позивачем вживалися заходи для продовження посвідки на проживання до 17 листопада 2022 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку. Іноземці та особи без громадянства, які протягом 30 днів з дня прийняття рішення про припинення громадянства України чи скасування рішення про оформлення набуття громадянства України звернулися із заявою про надання дозволу на імміграцію, вважаються такими, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України.
Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (далі - Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ч.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
21 жовтня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (Постанова № 1202), якою врегулював питання в`їзду, законного перебування в Україні та обміну документів на право проживання у понад встановлені строки іноземцям та особам без громадянства під час воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, але із обмеженнями щодо громадян Російської Федерації, на яких дана постанова не розповсюджується.
01 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (Постанова № 1232), якою передбачив, що на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України зупиняється розгляд заяв громадян Російської Федерації про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення та обміну посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою та відмовлятимуть у прийнятті нових заяв.
Водночас Постановою № 1232 встановлено, що вказані обмеження не поширюються на громадян Російської Федерації, які є чоловіком чи дружиною громадянина України, за умови звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до 09 листопада 2022 року протягом лише 30 днів з дня набрання чинності цією постановою.
З матеріалів справи вбачається, що рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання управлінням ДМС винесено 17 жовтня 2022 року. У той же час, листом від 16 листопада 2022 року на заяву ОСОБА_1 від 01 листопада 2022 року останнього повідомлено про те, що термін дії його посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 спливає 17 листопада 2022 року, та він має право в строк до 08 грудня 2022 року звернутись за її обміном до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства.
Вказаними обставинами підтверджується факт звернення позивача протягом визначеного законом строку з письмовою заявою, а саме 01 листопада 2022 року про продовження посвідки на проживання, що спростовує доводи відповідача на те, що позивач начебто не звертався до відповідного органу ДМС із заявою про продовження дії посвідки. Фактично заява ОСОБА_1 від 01 листопада 2022 року є заявуою на продовження дії посвідки, на що вірно акцентував увагу суд першої інстанції.
Надаючи оцінку інформації викладеній у листі від 16 листопада 2022 року з приводу того, що позивач з 08 грудня суд прешої інстанції вірно звернув увагу =на ту обставину, що позивач має право звернутися із заявою про отримання дозволу на імміграцію на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 4 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (Постанова № 150). Це прямо дозволяється Постановою № 1232.
За вказаних обставин суд першої інстанції вірно зауважив, громадянин Російської Федерації, в спірному випадку позивач, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, або формальну відписку, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на не врегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, він позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.
Виходячи з викладених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем були вжиті заходи для продовження посвідки на проживання до 17 листопада 2022 року, а тому стверджувати, що він на незаконних підставах перебуває на території України, з урахуванням положень частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в спірному випадку не можливо.
Із установленого судом убачається, що склалась ситуація, коли позивач-іноземець, одружений на громадянці України з 19 червня 2014 року, у встановленому чинним законодавством порядку отримав: посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була дійсна до 17 листопада 2022 року, довідку про реєстрацію місця проживання особи, позивач має сім`ю, має налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання, та його видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять. Також позивач має право для продовження строку його перебування на території України через право на імміграцію в Україну на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України.
Встановлені судом першої інстанції обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно дост.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
Колегія суддів зауважує, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідачем не надано до суду належних доказів асоціальної поведінки позивача, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України.
Також відповідачем не доведено, що прийняті рішення є необхідними у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети – в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи.
Приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог. 
Таким чином, суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться лише до їх переоцінки, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу № 5 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 28 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 07 липня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя В.В. Кальник 

суддя С.В. Сафронова