КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/1500/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року місто Київ
справа № 757/1488/25-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуртової Т.І., повний текст рішення складено 30 травня 2025року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, третя особа: Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позов, в якому просила стягнути з Держави України (державного бюджету України) на їїкористь 160000 грн.моральної шкоди, завданої процесуальними діями, що обмежують права громадян.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що cлідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування відносно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №12024040000000782 від 10 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.ч.1, 2 ст.319 КК України.
Вказувала, що 09 березня 2023 року заступником начальника УБН в Дніпропетровській області ДБН НП України на ім`я слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області скеровано рапорт, в якому зазначено, зокрема, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під виглядом проведення лікування замісною підтримуючою терапією незаконно виписують рецепти та видають безпосередньо наркотичний засіб «метадон» особам, які не потребують такого лікування.
Позивач вважає, що її фактично без будь-якого належного обґрунтування, було відкрито обвинувачено у вчинені інкримінованого правопорушення. 
Зазначала, що твердження викладені у вищезазначеному рапорті є порушенням принципу презумпції невинуватості та такими діями позивачу завдана моральна шкода, розмір якої обраховано виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з розмірі 8000 грн. за 20 місяців заподіяння моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у випадках, коли йдеться про відповідальність держави за дії або бездіяльність державних органів, якими є правоохоронні органи, держава виступає як відповідач у суді. Це означає, що позов подається до держави, але фактично інтереси держави представляє відповідне міністерство, таким представником відповідача є Міністерство юстиції України.
Вказував, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази та як наслідок прийняв не правомірне рішення яке порушує принципи справедливості, а також не надав належної оцінки дій посадових осіб під час досудового розслідування відносно ОСОБА_1 
14 травня 2026 року Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що Міністерство юстиції України не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури тобто тим органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України.
23 травня 2026 року від третьої особи Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що у даній справі позивач визначив відповідачем Державу Україну в особі Міністерства юстиції України не надаючи жодних доказів та обґрунтувань, яку саме шкоду та якими діями Міністерства юстиції України заподіяно позивачу. Зазначав, що оскільки здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, то саме лише проведення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди за відсутності обвинувального вироку суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних обшуку, виїмки чи інших процесуальних дій. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від третьої особи надійшла заява, в якій остання просила розглядати справу у відсутність її представника.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, cлідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування відносно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №12024040000000782 від 10 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.ч.1, 2 ст.319 КК України.
У рапорті заступника начальника заступником начальника відділу УБН в Дніпропетровській області ДБН НП України підполковника поліції В. Мозгового від 09 березня 2023 року, скерованого на ім`я слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Ю.Кроленко зазначено, що на виконання доручення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42022042120000013 від 21 лютого 2022 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до затримання проходили лікування по програмі замісної терапії (ЗПТ) в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР». ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 шляхом шахрайства, користуючись відсутністю єдиного реєстру осіб, що проходять лікування ЗПТ, незаконно отримували наркотичний засіб «метадон» та рецепти Ф. 3 на отримання такого засобу в ТОВ «Міський центр психіатричної допомоги», код ЄДРПОУ 44592622, юридична адреса: 03028, м. Київ, пров. Тихвінський, 8, керівник Лавриненко Є.М.
Установлено, що в м. Дніпро ТОВ «Міський центр психіатричної допомоги» проводить свою діяльність за адресами:
-просп. Івана Мазепи, 3 (прибудова літ. А-1), де лікар-психіатр ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;
- АДРЕСА_2 , де лікар-психіатр ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під виглядом проведення лікування замісною підтримуючою терапією, незаконно виписують рецепти Ф. 3 та видають безпосередньо наркотичний засіб, «метадон», особам, які не потребують такого лікування, навіть тим особам, які не є наркозалежними.
З метою повного та всебічного розслідування кримінального правопорушення та перекриття каналу витоку наркотичного засобу, «метадону», у незаконний обіг вважаю за доцільне звернутись до суду з клопотанням про проведення обшуків для документування злочинної діяльності лікарів.
Як вбачається з листа СУ ГУ НП в Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року, слідчими слідчого управління ГУНП здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42022042120000013 від 21 лютого 2022 року за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КПК України.
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчим надано доручення в порядку ст.40 КПК України оперативному підрозділу управління протидії наркозлочинності в Дніпропетровській області ДБН НП України з метою встановлення осіб, причетних до скоєння кримінального правопорушення та на виконання даного доручення оперативним підрозділом управління протидії наркозлочинності в Дніпропетровській області ДБН НП України надано рапорт від 09 березня 2023 року, який скеровано до слідчого управління.
29 травня 2024 року матеріали кримінального провадження №12024040000000782 за обвинуваченням ОСОБА_1 з обвинувальним актом скеровано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.
Наразі у провадженні Новокодацького районного суду м. Дніпра на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12024040000000782 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.319 ч.1, 319 ч.2 КК України. Рішення у справі не ухвалено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у даній категорії справ може бути орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура або суд, а Міністерство юстиції України є центарльним органом виконавчої влади, тому позов заявлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17).
Тобто, належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.
Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.
За наведених обставин можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену позивачем норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
У справі, яка переглядається, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неефективним розслідуванням у кримінальному провадженні, заявлені до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому в тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).
Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди та, зокрема, відповідальність органу державної влади, який представляє державу у спірних правовідносинах.
Органи державної влади, в тому числі Міністерство юстиції України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади діє на підставі Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 (далі - Положення).
Відповідно до підпункту 4 пункту 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)).
У пунктах 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що: саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті.
Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).
Таким чином те, що позивач вказав відповідачем за вимогами про стягнення із держави завданої шкоди конкретний орган державної влади - Міністерство юстиції України не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за пред`явленим позовом є не держава, а саме певний її орган.
Інакше кажучи, у спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц (пункт 39).
Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.
Крім того, держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави.
З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71)).
Наведене узгоджується з висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22).
Пред`явивши позов до держави Україна, що відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, позивач зазначила Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади, який представляє державу у спірних правовідносинах.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки Міністерство юстиції України наділене повноваженнями представляти державу Україна у цій справі.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2026 року у справі №686/16987/24.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №612/3521/16-ц).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження №61-21130сво21)).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі №916/1423/17).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що її без будь-якого належного обґрунтування було обвинувачено у вчинені інкримінованого правопорушення. Зазначала, що твердження викладені у рапорті від 09 березня 2023 року є порушенням принципу презумпції невинуватості та такими діями позивачу завдана моральна шкода, розмір якої обраховано виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з розмірі 8000 грн. за 20 місяців заподіяння моральної шкоди.
Разом з тим, позивач доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги суду не надала, зокрема, щодо незаконності дій або бездіяльності відповідача та доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.
При цьому слід зазначити, що захист прав позивача у кримінальному провадженні може здійснюватись в порядку, передбаченому нормами КПК України. Так, питання оцінки законності слідчих дій, визначення ступеня доведеності чи недоведеності вини особи, а також питання щодо конкретності або неконкретності обвинувачення є такими, що належать виключно до компетенції суду в рамках розгляду кримінального провадження. Ці питання мають бути розглянуті у процесі кримінального судочинства, а не в межах цивільного, оскільки їх оцінка та висновки можуть бути зроблені тільки після належного і всебічного дослідження доказів, наданих сторонами у кримінальній справі.
Наявність рапорту заступника начальника заступником начальника відділу УБН в Дніпропетровській області ДБН НП України підполковника поліції В.Мозгового від 09 березня 2023 року, який в подальшому зареєстровано до ІТС ІПНП «Журнал єдиного обліку» та із дотриманням вимог статті 214 КПК України відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.319 КК України не свідчить про протиправність дій відповідача та/або Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України та завдання моральної шкоди позивачу.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: