Номер провадження: 22-ц/813/747/26 
Справа № 947/32257/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , 
відповідач, третя особа за зустрічним позовом –ОСОБА_2 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , 
третя особа – Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року у складі судді Куриленко О.М., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради просив ухвалити рішення, яким: 
-стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 600 602, 73 грн;
-припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з дня отримання позивачем грошової компенсації;
-визнати за відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з дня отримання позивачем грошової компенсації;
-стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 . Форма власності приватна спільна часткова. Кожному співвласнику належить 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності р. № НОМЕР_1 від 14.06.2006 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради в результаті приватизації квартири.
Позивач та відповідачі є близькими родичами ( ОСОБА_2 племінниця позивача, ОСОБА_3 - рідна сестра позивача), квартира була приватизована в 2006 році в рівних частках, однак, відтоді вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, між ними залишилися віддалені родинні відносини, тому спільно користуватись квартирою вони не можуть.
Стверджує, що з моменту приватизації квартири, позивач жодного дня в ній не проживав, йому постійно чинилися перешкоди у користуванні власністю, йому фізично перешкоджали вселитися в спірну квартиру, внаслідок чого він був змушений шукати собі інше житло. Позивач тривалий час змушений був проживати в орендованих квартирах, що призводило до зайвих матеріальних витратах. Останнім часом позивач проживає в квартирі, що належить його колишньої дружині за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що відповідачі також не проживають в спірній квартирі, та здають її в оренду третім особам, які позивача до квартири не допускають.
Відповідачі не надають жодної матеріальної компенсації позивачу від отриманих доходів за оренду квартири та за володіння та користування, також відмовляються надати матеріальну компенсацію відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України. Спірна квартира не може бути виділена в натурі, оскільки фактично квартира немає ізольованих часток, допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна, санвузол) знаходяться в загальному користуванні, та не має окремого входу (виходу), квартира знаходиться на п`ятому поверсі, п`ятиповерхового будинку. У зв`язку з тим, що позивач не має можливості користуватись та розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд, розділити спірну квартиру в натурі між співвласниками також неможливо, відповідачі не бажають добровільно сплатити 1/3 частку квартири, порядок спільного користування квартирою також не може бути встановлений, позивач звернувся за захистом до суду з цим позовом.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 та Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири та припинення права власності на 1/3 частки квартири, яку ухвалою суду від 22.07.2024 було залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири.
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року змінено шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишено без змін.

Позиція сторін в суді першої інстанції
У письмових поясненнях від 29.01.2024, відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що вона перебуває у відпустці за доглядом дитини, не має можливості виплачувати позивачу компенсацію вартості належної йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 . Також зазначала, що вона дійсно не проживає у вказаній квартирі, що підтверджує і позивач у позовній заяві, тому необхідності у придбанні нею належної позивачу частки не має необхідності, а навпаки якщо він бажає та потребує приміщення для мешкання, то він може придбати належну їй частку вказаної квартири (том І: а.с. 121-122). 
Від відповідачки ОСОБА_3 та третьої особи – Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради пояснень, заперечень чи відзиву на позовну заяву не надходило. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення суду мотивоване тим, що спірна квартира є неподільною, позивач як співвласник має право на отримання грошової компенсації вартості належної йому 1/3 частки, а відповідачі не спростували надану позивачем оцінку вартості квартири та не надали належних доказів іншої її вартості. Суд першої інстанції, застосувавши положення статті 364 ЦК України та врахувавши правові висновки Верховного Суду у справах №209/3085/20 та №6-2925цс15, дійшов висновку про наявність підстав для припинення права власності позивача на 1/3 частку квартири, стягнення на його користь грошової компенсації вартості цієї частки та визнання права власності на неї за відповідачами.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.
У апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири. 
Апеляційна скарга ОСОБА_4 обґрунтована тим, що під час розгляду справи, ОСОБА_2 звертала увагу суду на те, що вона зараз перебуває у відпустці за доглядом дитини та не має можливості виплачувати позивачу компенсації вартості належної йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 . На протязі тривалого часу вона не проживає у вказаній квартирі, тому необхідності придбання їй належної йому частки не має, навпаки, якщо він бажає та потребує приміщення для мешкання, він може придбати належну їй частку вказаної квартири. 
Зазначає, що позивачем не було доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, не було надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 перешкоджає позивачу у користуванні належної йому частки квартири. Крім того, суд не вірно дійшов до висновку про неможливість проживання позивача у спірній квартирі та створення відповідачами йому перешкод в користуванні та розпорядженні квартири. Будь-яких доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Не знайшли підтвердження обставини та не надано жодного доказу в ході слухання справи, що позивач намагався війти в квартиру хоч один раз, у присутності інших співвласників, оскільки у нього не має іншого житла, а вони йому перешкоджали. Навпаки, відсутність співвласників у квартирі є беззаперечним доводом для проживання позивача в спірної квартирі, позивачу необхідно було лише поспілкуватися зі рідною сестрою, яка зараз хворіє та до суду не мала можливості з`явитися.
Доводи скарги також мотивовані тим, що позивач не довів фінансову спроможність відповідачів щодо сплати 600602,73 грн. грошової компенсації. У справі відсутні об`єктивні дані про доходи відповідачів. Примушування відповідача ОСОБА_2 до викупу у позивача його частку квартири у спільному майні є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачає набуття права власності у примусовому порядку. Виплата позивачу компенсації за його частку становитиме для ОСОБА_2 надмірний тягар та суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності та порушує баланс приватних інтересів. 
Також ОСОБА_4 зазначає, що судом були порушені норми процесуального права щодо неналежного її сповіщення про розгляд справи. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга ОСОБА_3 обґрунтована тим, що судом не було її сповіщено про судові засідання належним чином, адже на вказану нею адресу жодних повісток їй не надходило як і процесуальних документів. Так, позивачем по первісному позову вказано, що її адресою є: АДРЕСА_1 , така ж адреса як і позивача ОСОБА_2 . Разом з тим, подаючи зустрічний позов, нею у реквізитах позову було зазначену її фактичну адресу проживання, а саме: АДРЕСА_4 , а в самому зустрічному позові неодноразово нею було вказано, що за адресою: АДРЕСА_1 вона не проживає, вказана квартира знаходиться на п`ятому поверсі будинку без наявного ліфта. Вона є інвалідом І гр. та потребує постійного догляду, оскільки не може пересуватись самостійно. Таким чином, судом було порушено її право на доступ до правосуддя. 
Доводи скарги також мотивовані недоведеністю вартістю компенсації на підставі звіту про оцінку, яку суд визнав встановленою. Зокрема, судом встановлено вартість квартири на підставі висновку, проте вказаний експертний висновок не відповідає вимогам ч.7 ст. 102 ЦПК України.Зазначає, що  ОСОБА_6 наказом Фонду Державного майна України від 08.09.2022 зупинено доступ до Єдиної бази даних звітів про оцінку. 26.01.2023 рішення Екзаменаційної комісії стосовно оцінювачів №139 від 31.08.2023 попереджено ОСОБА_6 , що якщо вона не пройде до 01.04.2023 підвищення кваліфікації то її буде позбавлено кваліфікаційного свідоцтва. Оскільки вона його не пройшла, її було позбавлено свідоцтва, яке долучено до звіту згідно рішення Екзаменаційної комісії стосовно оцінювачів №116 від 31.08.2023 року. Оскільки звернення до суду відбулося 09.10.2023, то звіт про оцінку нерухомого майна, складений оцінювачем ОСОБА_6 , яку було позбавлено кваліфікаційного свідоцтва 31.08.2023 не є належним доказом, що підтверджує вартість. В звіті про оцінку в розділі про кваліфікацію оцінщика, вказано кваліфікаційне свідоцтво №61 від 29.10.2022, тоді як додано до звіту кваліфікаційне свідоцтво №191 від 05.12.2015. Також в звіті про оцінку здійснено посилання на сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №419/2023 від 17.07.2023, тоді як до звіту додано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №176/21 від 04.03.2021. Відповідно до заяви замовника оцінки, він відмовився від огляду об`єкта і такий огляд не здійснювався, разом з тим, оцінщик описує внутрішнє оздоблення об`єкту оцінки, визначає всі види зносу, як вказано за результатом огляду. Також на а.с.28 об`єкт порівняння 3 є пропозицією від 23.09.2023, хоча сам висновок від 28.08.2023, що свідчить про те, що звіт про оцінку складався після дати анулювання свідоцтва оцінщика, а сама дата в ньому проставлена формально. Таким чином, судом першої інстанції не було надано належної оцінки цьому доказу та вважалась доведеною ринкова вартість спірної квартири. 
Невідповідність висновків суду обставинам справи полягає в тому числі і в тому, що судом встановлено такі фактичні обставини, як: відповідачки не проживають та відповідно не користуються спірною квартирою, разом з тим суд робить висновок про необхідність ними компенсації вартості частки позивача. Так, Лист ОРУП №1, на який посилався суд, не є достовірним та належним доказом по справі. Він був наданий представником позивача 22.07.2024, тобто в день прийняття рішення та залишення зустрічного позову без розгляду, однак не був наданий сторонам для ознайомлення. Крім того, вказаний лист не містить необхідних реквізитів, як то дату чи вихідний номер, номер реєстрації. 
Крім того, на думку скаржниці ОСОБА_3 , позивачем невірно визначено спосіб захисту свого права. Судом першої інстанції не встановлено сутність спору, не встановлено обставин, необхідних для вирішення справи, взято до уваги неналежні та недостовірні докази. Наявність права на компенсацію у позивача, автоматично не встановлює обов`язку здійснити таку компенсацію відповідачками – іншими співвласниками. Судом не встановлено хто, коли, як порушує право позивача здійснювати володіння його часткою в спірній квартирі, а автоматично зобов`язано відповідачок компенсувати заявлену ним вартість частки. ОСОБА_3 має у власності тільки цю частку у спірній квартирі, інше майно відсутнє, відповідно задоволення позову призведе до стягнення цієї частки на користь позивача та фактично відбудеться обмін частками і розв`язання спору як такого не відбудеться. Разом з тим, вдвічі зменшиться доля відповідачки, що беззаперечно є порушенням рівноправності співвласників. 
Крім того, використання ОСОБА_3 спірної квартири неможливе з огляду на її фізичний стан. Саме ОСОБА_1 потребує житла у зв`язку із відсутністю в останнього такого. Відповідачка ОСОБА_2 також не проживає та не проживала протягом останніх 25 років у спірній квартирі, оскільки має житло і не потребує спірної квартири як місця проживання. 
16.04.2026 від ОСОБА_3 до суду надійшли письмові пояснення, у яких остання просила врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.12.2025 у справі №466/2128/23, оскільки вказані справи є подібними. Зокрема ОСОБА_3 зазначила, що частка в спірній квартирі є єдиним її житлом, наразі вона є лежачою хворою із четвертою стадією раку та потребує постійного догляду, тому перебуває у доньки, а не у спірній квартирі. Являється інвалідом та пенсіонером з єдиним доходом - пенсією. Враховуючи ці фактичні обставини та висновки Великої Палати Верховного суду від 10.12.2025 року, позов ОСОБА_1 є таким, що не підлягає задоволенню.
23.04.2026 від ОСОБА_3 до суду також надійшли письмові пояснення, у яких остання знову просила врахувати вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10.12.2025 у справі №466/2128/23 та додатково ще раз наголосила, що належна їй частка у спірній квартирі є її єдиним житлом, вона є особою з інвалідністю, пенсіонером, має онкологічне захворювання IV стадії та потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з чим проживає у дітей. Також вказувала, що її єдиним джерелом доходу є пенсія, розмір якої не забезпечує належного лікування та базових потреб. Крім того, ОСОБА_3 зазначала, що позивачем не доведено його платоспроможність та не спростовано обставини щодо того, що спірна частка квартири є її єдиним житлом, на підтвердження чого повторно надала відповідні документи. Також вказувала, що у спірній квартирі наразі ніхто не проживає, а витрати на її утримання та комунальні платежі фактично несуть її діти.

Позиція позивача та третьої особи в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційні скарги, ОСОБА_1 , посилаючись на їх необґрунтованість, просить суд в задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року відмовити. Так щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи, відповідачем не спростовано вартість квартири, не оскаржено оцінку, а навпаки у зустрічному позові відповідачка погодилася з оцінкою та просила суд стягнути з нього вартість 1/3 частки спірної квартири у розмірі 600602,73 грн. Щодо відсутності у відповідачів можливості здійснити виплату компенсації вартості 1/3 частки квартири, то як зазначає позивач, сам факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. ОСОБА_1 вважає неналежним твердження відповідача про те, що стягнення на користь позивача компенсації за його частку становитиме для відповідача надмірний тягар, оскільки у спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її власником та його не можна вважати неплатоспроможним. Тому, можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти у позасудовому порядку. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що якби відповідачка дійсно не заперечувала позивачу користуватись розпоряджатись його часткою, то вона надала би згоду на відчуження частки, що належить позивачу. Позивач неодноразово пропонував відповідачам надати йому можливість проживання в спірній квартирі або виплатити компенсацію за належну йому частку з метою придбання окремого житла але відповідачі відмовляються. Останній раз позивач запропонував відповідачам викупити його частку, в зв?язку з наміром відчуження своєї частки, про що нотаріусом ОНМО Одеської області Верезуб К.О., було посвідчено відповідні заяви та направлено на адресу відповідачів від 02.06.2023 за вихідним номером 161/02-24 та 162/02-24. Як вбачається із скарги про наявність такого листа відповідач не заперечує та одночасно вказує що про лист їй невідомо. Відповідь на цей лист також не надала, що свідчить про навмисно створення перешкод позивачу в праві користуванні майном. Продати свою частку третій особі для відповідача наразі неможливо, так як неможливо виділити в окрему квартиру та в квартирі також зареєстровано двоє малолітніх дітей відповідача ОСОБА_2 , хоча в цій квартирі вони не проживають. проживають разом із матір?ю в окремій квартирі що належить їй на праві власності. Стосовно неможливості використання відповідачем ОСОБА_3 квартири з огляду на фізичний стан то ці доводи не є підставою для скасування судового рішення та відмови позивачу у задоволенні позову. Щодо недоведеності вартості компенсації за частку квартири на підставі звіту про оцінку майна, ОСОБА_1 зазначає наступне. Як вже було зазначено, відповідач у судовому засіданні не надав докази іншої вартості квартири, ніж та, яку встановив суд, не просив призначити судову експертизу для визначення такої вартості, тому не може заперечувати проти висновків суду, в частині вартості квартири. Суд встановив оцінку квартири саме на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, складеного суб`єктом оціночної діяльності. Отже, незгода відповідача з установленим судом фактом вартості квартири не має юридичного значення при розгляді апеляційної скарги. До того ж, у зустрічному позові, відповідач не заперечувала щодо визначення вартості квартири та просила суду стягнути ту ж саму вартість з позивача.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від третьої особи Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 04.06.2026 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Дігуляр В.В.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
03.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_3 – адвоката Середи В.Ю. до суду надійшла заява, у якій представник просить суд розглянути справу у їх відсутність. 
04.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – адвоката Іванової П.В. також до суду надійшла заява, у якій представник просить суд розглянути справу за їх відсутністю. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржниці посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Форма власності – приватна спільна часткова. Кожному співвласнику належить 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності р. № НОМЕР_1 від 14.06.2006 Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради в результаті приватизації квартири. Номер запису: 520 в книзі: 598 пр-68. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 29.06.2006 рік, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 28.08.2023, зробленого на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Депарк групп», код ЄДРПОУ 43949145, оцінювач ОСОБА_6 , кваліфікаційне свідоцтво ФДМУ № МФ 191 від 05.12.2015, станом на дату звернення до суду, загальна ринкова вартість спірної квартири становить 1 801 808 грн., вартість 1/3 частки спірної квартири складає 600 602, 73 грн.
Як вбачається з листа Одеського районного управління поліції №1, працівниками поліції здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_5 , де по прибуттю встановити та опитати мешканців квартири АДРЕСА_6 , не видалось за можливе. В бесіді з мешканцями будинку останні повідомили, що в кв. АДРЕСА_6 , проживають квартиранти, однак контактними даними не володіють. У зв`язку з чим опитати останніх з приводу фактів викладених в зверненні позивача не видалось за можливе. Позивачу рекомендовано по даному факту звертатися до суду з цивільним позовом, щодо спірних питань, які виникли між сторонами.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .
Так, відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачу ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частині квартири АДРЕСА_3 . Спірна квартира є неподільною річчю, а тому виділ належної позивачу частки у натурі є неможливим.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що між співвласниками відсутня домовленість щодо порядку володіння та користування квартирою, а тому просив стягнути солідарно з відповідачів грошову компенсацію вартості його 1/3 частки у розмірі 600 602,73 грн, припинити його право власності на цю частку та визнати за відповідачами право власності на неї.
Обґрунтовуючи розмір грошової компенсації, ОСОБА_1 надав до суду висновок про вартість об`єкта оцінки від 28.08.2023, зробленого на його замовлення суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Депарк групп», код ЄДРПОУ 43949145, оцінювач ОСОБА_6 , кваліфікаційне свідоцтво ФДМУ № МФ 191 від 05.12.2015, з якого вбачається, що станом на дату звернення до суду, загальна ринкова вартість спірної квартири становить 1 801 808 грн., вартість 1/3 частки спірної квартири складає 600 602, 73 грн.
Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг щодо недоведеності позивачем розміру заявленої до стягнення грошової компенсації вартості належної йому 1/3 частки спірної квартири.
Так, заперечуючи проти оскаржуваного рішення, відповідачка ОСОБА_3 ставила під сумнів належність і достовірність зазначеного висновку про оцінку, звертаючи увагу суду на наявність у ньому істотних суперечностей та невідповідностей. Зокрема, матеріали справи свідчать, що у вказаному висновку зазначено про проведення особистої інспекції об`єкта оцінки, хоча сам позивач підтвердив, що фактичний огляд квартири оцінювачем не здійснювався. Незважаючи на це, у висновку наведено детальний опис внутрішнього оздоблення квартири, технічного стану приміщень та визначено види фізичного зносу, що викликає обґрунтовані сумніви щодо способу отримання таких відомостей.
Крім того, висновок містить суперечності щодо реквізитів документів, які підтверджують повноваження оцінювача та суб`єкта оціночної діяльності. Так, у самому висновку зазначено кваліфікаційне свідоцтво оцінювача №61 від 29.10.2022, тоді як до нього додано інше кваліфікаційне свідоцтво №191 від 05.12.2015. Аналогічно у тексті звіту міститься посилання на сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №419/2023 від 17.07.2023, тоді як додано сертифікат №176/21 від 04.03.2021.
Також відповідачкою зверталася увага суду на те, що один із об`єктів порівняння, використаний під час визначення ринкової вартості майна, містить дату розміщення оголошення 23.09.2023, тоді як сам звіт датований 28.08.2023, що також ставить під сумнів достовірність відображених у ньому відомостей.
При цьому колегія суддів зазначає, що сам по собі факт подальшого анулювання кваліфікаційного свідоцтва оцінювача чи сертифіката суб`єкта оціночної діяльності не є безумовною підставою для визнання висновку недопустимим доказом, оскільки на момент його складення зазначені документи формально були чинними.
Разом із тим наведені вище обставини у своїй сукупності свідчать про наявність обґрунтованих сумнівів щодо достовірності визначеної у висновку ринкової вартості спірної квартири, а відтак і заявленого позивачем розміру грошової компенсації.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Однією з таких обставин у даній справі є дійсна ринкова вартість спірного майна, від якої безпосередньо залежить розмір заявленої до стягнення грошової компенсації.
З метою забезпечення повного та всебічного з`ясування обставин справи апеляційний суд листом від 07 травня 2026 року роз`яснив позивачу ОСОБА_1 та його представнику право звернутися з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, у судовому засіданні 04 червня 2026 року суд повторно звернув увагу учасників справи на можливість призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості квартири, вартості спірної частки та з`ясування інших обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Однак представник позивача ОСОБА_7 від заявлення відповідного клопотання відмовився та повідомив суд про відсутність будь-яких клопотань.
За таких обставин, коли поданий позивачем висновок про оцінку містить істотні суперечності, що ставлять під сумнів достовірність визначеної вартості майна, а позивач, незважаючи на роз`яснення суду апеляційної інстанції, не скористався процесуальною можливістю усунути такі сумніви шляхом проведення судової експертизи, колегія суддів приходить до висновку, що належними, допустимими та достатніми доказами розмір заявленої до стягнення грошової компенсації не підтверджений.
Оскільки визначення дійсної вартості частки у праві спільної власності є однією з необхідних умов застосування ч.2 ст. 364 ЦК України, недоведеність цієї обставини виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог про стягнення грошової компенсації, припинення права власності позивача на частку у спільному майні та визнання за відповідачами права власності на цю частку.
Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не встановив та не дослідив реальну можливість відповідачів виплатити позивачу заявлену грошову компенсацію.
Перевіряючи зазначені доводи, колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10 грудня 2025 року у справі №466/2128/23.
Так, у пункті 60 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що під час вирішення спорів про припинення права співвласника на частку у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації суд повинен встановити не лише неможливість виділу частки в натурі, а й з`ясувати, чи користуються інші співвласники спірним майном, чи виплачують вони компенсацію за користування ним відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, а також чи спроможні вони виплатити позивачу компенсацію вартості його частки та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
У пункті 61 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду наголосила, що механізм застосування статті 364 ЦК України не може функціонувати без урахування реальної спроможності інших співвласників виплатити компенсацію, оскільки інше суперечило б принципам розумності, добросовісності та справедливості.
Крім того, у пункті 62 постанови зазначено, що оцінка платоспроможності не може обмежуватися лише аналізом доходів особи чи наявності коштів на банківських рахунках. Суд повинен здійснювати її комплексно, враховуючи наявність майна, доступ до джерел доходу, соціальний статус, вік, стан здоров`я, сімейні обставини, необхідні витрати та інші життєві чинники, які впливають на реальну можливість виконання судового рішення.
Проте зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався.
ОСОБА_3 посилалася на те, що є особою з інвалідністю І групи, пенсіонером, має онкологічне захворювання IV стадії, потребує постійного стороннього догляду, а її єдиним джерелом доходу є пенсія. На підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи були подані медичні документи, довідка МСЕК, форми ОК-5 та ОК-7, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відсутності іншого житла.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції також не встановив усіх обставин, які відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду мають істотне значення для застосування частини другої статті 364 ЦК України, а саме не дослідив питання реальної платоспроможності відповідачів та не перевірив, чи не покладатиме виконання рішення про стягнення компенсації на них надмірний тягар.
Доводи апеляційних скарг в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду. 
Разом з тим, безпідставними є доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо неналежного їх сповіщення про розгляд справи. 
Так, матеріали справи дійсно свідчать, що судові повістки надсилалися лише за однією із двох адрес, зазначених ОСОБА_3 у зустрічному позові. Однак ця обставина сама по собі не свідчить про порушення судом вимог статті 128 ЦПК України, оскільки в подальшому ОСОБА_3 у всіх процесуальних документах зазначала саме адресу по вул. Люстдорфській дорозі, з неї ж вела листування із судом та отримувала судову кореспонденцію.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неналежне повідомлення про розгляд справи є також безпідставними. Матеріали справи свідчать, що 04 грудня 2023 року представник ОСОБА_2 повідомила суд про те, що про існування справи їй стало відомо, після чого сторона реалізувала свої процесуальні права (том І: а.с. 100-101, 106). Зокрема, 29 січня 2024 року (том І: а.с.121-122) та 21 травня 2024 року (том І: а.с.157) представником були подані заяви про розгляд справи за відсутності сторони. Таким чином, щонайменше з грудня 2023 року ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи, брала участь у процесі через свого представника та не була позбавлена можливості реалізувати права, передбачені ЦПК України. Сам по собі факт повернення окремих поштових відправлень із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» не свідчить про порушення права на доступ до правосуддя за наявності фактичної обізнаності сторони про судовий розгляд та її подальшої активної процесуальної поведінки.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є доведеними, а тому вони підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.07.2026.

Головуючий   Є.С. Сєвєрова 

Судді:    Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе